Справа № 523/2321/25
Провадження №2/523/2618/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2025 р.

Суддя Суворовського районного суду м. Одеси Кисельов В.К. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, посилаючись на фактичне припинення шлюбних відносин та неможливість зберегти сім`ю.

Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.

Ознайомившись із матеріалами позову, суддя дійшов наступного висновку.

Підсудністю у цивільному судочинстві визначено розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення підвідомчих їм цивільних справ.

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

При цьому, частиною 2 статті 28 ЦПК України передбачено, зокрема, що позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Позивач як підставу для визначення місцевого суду за територіальною підсудністю обрала частину 2 статті 28 ЦПК України, яка надає їй право подати позов про розірвання шлюбу за зареєстрованим місцем проживання чи перебування у разі, якщо на її утриманні є малолітні або неповнолітні діти.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

У постанові від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі ст. 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону.

Крім того, у своєму роз`ясненні від 02.09.2022 року Верховний Суд зазначив, що якщо особа-переселенець зареєструвалася на новому місці як ВПО, то маючи відповідну довідку про взяття на облік, переселенець може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування. Але якщо такої довідки у переселенця немає, тобто особа з тих чи інших причин не зареєструвалася як ВПО, але все ж хоче подати позов у суд, то, на жаль, у такому випадку позов у найближчий суд особа подати не зможе. В такому випадку переселенці повинні подавати позови в ті суди, яким була визначена територіальна підсудність судів, які залишаються в зоні бойових дій чи в окупації. Виняток встановлення факту смерті. Такі позови, як зазначили у ВС, подаються у будь-який місцевий суд загальної юрисдикції на території України.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 згідно довідки від 20.04.2022р. №5105- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактично проживає як внутрішньо переміщена особа за адресою за адресою: АДРЕСА_1 , а зареєстрованим місце проживання її є адреса : АДРЕСА_2 .

Останнім відомим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є адреса: АДРЕСА_3 .Інформації про реєстрацію особи як внутрішньо переміщеної в матеріалах справи немає.

При цьому, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 29 липня 2019 року у справі № 409/2636/17 (провадження № 61-1188св19) викладено такий висновок: «Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, відповідачі у якій зареєстровані на непідконтрольній території України, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»».

Вказаний висновок є релевантним для застосування при визначенні підсудності справ, якщо не тільки відповідач, а й позивач зареєстровані на непідконтрольній території України, адже такий принцип покликаний забезпечити рівність усіх учасників процесу, та розгляд справи належним судом.

Враховуючи наведені вище положення законодавства, а також вказаний висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, суддя доходить висновку, що якщо позивач звертається до суду з позовом на підставі положень ч.2 ст. 28 ЦПК України, то він має довести право на звернення до суду за місцем свого проживання чи перебування шляхом надання довідки про взяття на облік ВПО, в якій зазначено його фактичне місце проживання на момент подання позову, яке за територіальним принципом розподілу адміністративно-територіальної одиниці віднесено до територіальної підсудності суду, до якого подано відповідний позов.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд «встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Показовим у цьому сенсі є рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04), у пункті 24 якого йдеться про те, що фраза «встановлений законом» стосується не лише правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76).

Виходячи із встановленого, навіть з урахуванням правил альтернативної підсудності, вказана цивільна справа не підсудна Суворовському районному суду м.Одеси.

При цьому, згідно довідки від 20.04.2022р. №5105- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактично проживає як внутрішньо переміщена особа за адресою за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально розташовано у Приморському районі м. Одеса.

Оскільки позивач звертається із позовом, декларуючи своє право ініціювати позов до місцевого суду за правилами альтернативної підсудності, встановленими ч. 2 ст. 28 ЦПК України, тому така позовна заява підлягає передачі за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Крім того, недотримання правил юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Згідно ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

У зв`язку з наведеним, суд позбавлений можливості прийняти позовну заяву до свого провадження та, враховуючи зареєстроване місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , справа підлягає направленню на розгляд до Приморського районного суду м.Одеси (вул.Балківська, буд.33, м.Одеса).

Керуючись ст.ст. 27, 28,31, 187 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ) про розірвання шлюбу передати на розгляд за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси (вул.Балківська, буд.33, м.Одеса).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду

Суддя: В.К. Кисельов