ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 591/5206/21

провадження № 61-4034св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, Державна казначейська служба України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Колода Ліна Валеріївна, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня

2023 року, ухвалене у складі судді Клименко А. Я., та постанову Сумського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року, ухвалену колегією у складі

суддів Собини О. І., Криворотенка В. І., Філонової Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України про стягнення упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що він на підставі свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю № 1768, виданого 17 липня 1995 року Міністерством юстиції України, здійснював нотаріальну діяльність як приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу.

10 грудня 2019 року Головнимтериторіальнимуправління юстиції

у Полтавській області винесено наказ № 656 від 10 грудня 2019 року «Про зупинення приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_1 », якимзупинено його нотаріальну діяльність з 10 грудня 2019 року до вирішення питання по суті (не більше як на 6 місяців), про щоповідомлено Полтавську регіональну філію Державного підприємства (далі - ДП) «Національні інформаційні системи», і заблоковано доступ до Єдиного реєстру нотаріусів та до Державних реєстрів Міністерства юстиції України, виключені відомості про нього як нотаріуса з Єдиного реєструнотаріусів з 10 грудня 2019 року.

Після спливу6 місяців, а саме 10 червня 2020 року він звернувся до Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України з питанням про розблокуваня йому доступу до вказаних реєстрів та внесеннявідомостей про нього до Єдиного реєстру нотаріусів, проте листом від 18 червня 2020 року йому відмовлено.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 жовтня

2020 року у справі № 440/3563/20, яке набрало законної сили 1 лютого 2021 року (після перегляду Другим апеляційним адміністративним судом), встановлено протиправну бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яка полягала у невчиненні дій щодо відновлення нотаріальної діяльності ОСОБА_1 .

Доступ до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України йому надано 18 березня 2021 року.

Внаслідок таких дій з 10 червня 2020 року до 18 березня 2021 року, тобто більше

9 місяців, його нотаріальна діяльність зупинена і він позбавлений був можливості вчиняти нотаріальні дії та не міг повноцінно здійснювати свою професійну діяльність, що негативно відобразилась на доходах.

Вважає, що за цей час йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди за 9 місяців

в сумі 1 026 659,16 грн.

Крім того, внаслідок вказаних неправомірних дій йому спричинено моральну шкоду, яка виразилася у довготривалому стресі, зумовленому порушенням звичного способу і якості життя. Завдану моральну шкоду він оцінив

у розмірі 200 000 грн.

За таких обставин просив стягнути з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 1 026 659,16 грн у відшкодування збитків (упущеної вигоди), 200 000 грн - у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2023 року

узадоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведенням наявності шкоди у зв`язку з встановленою протиправною бездіяльністю відповідача та причинного зв`язку між неправомірною бездіяльністю і заподіяною шкодою. Можливість отримання позивачем доходів у сумі 1 026 659,16 грн є лишейогоприпущенням, аподані нимдекларації за минулі рокидіяльності не підтверджують можливе отримання доходіву зазначеному розміріза період з 10 червня 2020 року до 18 березня

2021 року.

Відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, місцевий суд вказав на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, а такожпричинного зв'язку між шкодою і протиправною бездіяльністю.

Постановою Сумського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2023 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 10 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди та 82 грн -

у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня

2023 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що заявлений позивачемрозмір упущеної вигоди ґрунтується виключно на його припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди, апеляційний суд врахував характер допущених стосовно позивача порушень, обсяг і глибину його моральних стражданьі, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, дійшов висновкупро часткове задоволення таких позовних вимог та визначив 10 000 грн

у відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді першої

інстанції, який підлягає відшкодуванню, суд апеляційної інстанції вказав, що виготовлення копій документів, надіслання їх відповідачам та суду не є професійною правничою допомогою, тому зменшив розмір таких витрат

до10 000 грн,замість33 900 грняк заявлено позивачем. Разом з тим, апеляційний суд, врахувавши пропорційність розміру задоволення позовних вимог (0,82%) визначив, що стягненню підлягають витрати на професійну правничу допомогу

в розмірі 82 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

15 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Колода Л. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження рішення Зарічного районного суду м. Суми

від 11 вересня 2023 року та постанови Сумського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,

а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21

(провадження № 12-14гс22), у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц

(провадження № 14-382цс19), у постанові Верховного Суду від 22 листопада

2023 року у справі № 591/2393/18 (провадження № 61-12829св22),

у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16вказано про те, що поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Чинним законодавством заборонено нотаріусам отримувати плату за будь-яку іншу роботу, окрім нотаріальної діяльності, тому нотаріальна діяльність позивача є єдиною можливістю отримувати прибуток. У разі непорушення права позивача

на здійснення нотаріальної діяльності він міг отримати середній дохід

у розмірі 1 026 659,16 грн за період з 10 червня 2020 року до 18 березня 2021 року.

На підтвердження розміру неотриманого доходу він надав звіт про роботу державних та приватних нотаріусів за 2019 рік, податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2019 рік, подану 26 травня 2020 року, платіжне

доручення № 36 від 24 вересня 2020 року та платіжне доручення № 37

від 24 вересня 2020 року, які безпідставно не враховано судами першої та апеляційної інстанції.

Наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірною бездіяльністю Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) та заподіяною шкодою підтверджуються рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 440/3563/20.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник також вказує порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зазначаючи, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Визначаючи розмір моральної шкоди суд апеляційної інстанції не звернув уваги на наявність у діях відповідача протиправної бездіяльності, неналежного виконання повноважень, тривале невиконання судового рішення, на негативні наслідки, які спричинили вказані дії, та негативний вплив протиправної поведінки, зокрема, відсутності більше 9 місяців доступу до роботи та отримання доходу, наявність заборони на іншу діяльність, крім нотаріальної, та отримання від неї доходу.

Вважає, що визначений апеляційним судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки не компенсує моральні та психологічні страждання позивача за весь період позбавлення роботи і доходу.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року

у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) вказано, що суд, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року

у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 591/2393/18

(провадження № 61-12829св22) зазначено, що у разі недотримання вимог

частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу

у розмірі 33 900 грн, підтверджуються наданими доказами і суд апеляційної інстанції не мав підстав для зменшення розміру таких витрат, оскільки відповідач не обґрунтував належним чином заяву про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, не надав належних доказів завищення цих витрат та їх неспівмірність.

Позиція інших учасників

20 червня 2024 рокуСхідне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, в інтересах якого діє Панасенко Б. А., за допомогою підсистеми «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Вказує про законність та обґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції.

Крім того, 3 липня 2024 року Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, в інтересах якого діє Трофименко Б. Ю. за допомогою підсистеми «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив, який за змістом є аналогічним відзиву, поданому 20 червня 2024 року.

Відзиви подані з дотриманням вимог, встановлених статтею 395 ЦПК України.

28 червня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Колода Л. В., подав до Верховного Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що аргументи відзивів не спростовують доводи касаційної скарги.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю № 1768,

виданого 17 липня 1995 року Міністерством юстиції України, здійснював нотаріальну діяльність як приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу.

10 грудня 2019 року Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області винесено наказ № 656 від 10 грудня 2019 року «Про зупинення приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_1 », яким зупинено нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу

ОСОБА_1. з 10 грудня 2019 року до вирішення питання по суті (не більше як

на 6 місяців).

Повідомлено Полтавську регіональну філію ДП «Національні інформаційні системи» про зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса

ОСОБА_1 , внаслідок чого йому заблоковано доступ до Єдиного реєстру нотаріусів і до Державних реєстрів Міністерства юстиції України, виключені відомості про нього як нотаріуса в Єдиному реєстрі нотаріусів з 10 грудня

2019 року.

Строк зупинення нотаріальної діяльності ОСОБА_1 визначено не більше ніж

до 10 червня 2020 року.

10 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України з питанням розблокування доступу до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України та внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру нотаріусів.

Листом від 18 червня 2020 року Північно-Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції України повідомило позивача, що Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату при Міністерстві юстиції України розгляд питання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, виданого на ім`я позивача, перенесено у зв`язку з оскарженням ним в судовому порядку подання Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 жовтня

2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2021 року (справа № 440/3563/20), встановлено протиправну бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яка полягала у ненадісланні до Полтавської регіональної філії ДП «Національні інформаційні системи» повідомлення про відновлення нотаріальної діяльності ОСОБА_1 та надання йому доступу до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України і поновлення відомостей про нього в Єдиному реєстрі нотаріусів після 10 червня 2020 року у зв`язку із закінченням шестимісячного строку тимчасового блокування, на який зупинено нотаріальну діяльність наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 10 грудня 2019 року № 656 «Про зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса ОСОБА_1 ».

Доступ приватному нотаріусу Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_1. до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України відновлено 18 березня 2021 року.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими..Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Постанова Сумського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року не оскаржується заявником в частині задоволення позовних вимог, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України вказане судове рішення в цій частині перегляду судом касаційної інстанції не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, відзиву на неї, а також відповіді на відзив, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

При застосуванні статті 1173 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі, по третє, наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною діяльністю і збитками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду(частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц

(провадження № 14-79цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу

статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що єдиною підставою нездійснення ним нотаріальної діяльності та як наслідок - неотримання доходу був наказ Головного територіального управління юстиції у Полтавській № 656 від 10 грудня 2019 року, яким зупинено його нотаріальну діяльністьз 10 грудня 2019 року до вирішення питання по суті

(не більше як на 6 місяців).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 жовтня

2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2021 року (справа № 440/3563/20), встановлено протиправну бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яка полягала у ненадісланні до Полтавської регіональної філії ДП «Національні інформаційні системи» повідомлення про відновлення нотаріальної діяльності ОСОБА_1 та надання йому доступу до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України і поновлення відомостей про нього в Єдиному реєстрі нотаріусів після 10 червня 2020 року.

Тобто з 11 червня 2020 року до 18 березня 2021 року приватний нотаріус

ОСОБА_1. у зв`язку з бездіяльністю Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) був позбавлений можливості здійснювати свою професійну діяльність.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга

статті 89 ЦПК України).

За результатами оцінки наданих доказів суди дійшли вмотивованих висновків, неспростованих доводами касаційної скарги, про недоведення позивачем, що розмір доходів, які він міг би реально одержати у вказаний період за звичайних обставин, якби його право не було порушене, беззаперечно

становить 1 026 659,16 грн.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, оскільки рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 жовтня

2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2021 року, у справі № 440/3563/20 встановлена бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в результаті якої позивач був позбавлений можливості здійснювати нотаріальну діяльність, що свідчить про наявність душевних страждань в результаті неправомірної бездіяльності щодо нього органом державної влади.

Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, апеляційний суд в межах наданих повноважень оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що

ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з огляду на конкретні обставини справи, у тому числі тривалості та наслідків порушення прав ОСОБА_1 , набрання законної сили судовими рішеннями, якими встановлено протиправну бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), і яке саме по собі також є певною сатисфакцією для позивача, врахувавши вимоги розумності і справедливості, дійшов висновку про стягнення на користь позивача 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги щодо відмови у відшкодуванні збитків (упущеної вигоди) та в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди спрямовані на переоцінку доказів Верховним Судом, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц).

За встановлених обставин висновок суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору щодо відшкодування моральної шкоди не суперечать висновку, викладеному упостанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року

у справі № 6-237цс16, оскільки в цій справі встановлено порушення норм матеріального права, що полягало у відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 22 ЦК України про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди. При цьому суди першої та апеляційної інстанцій не оцінювали докази, надані на підтвердження розміру таких збитків, у зв`язку з чим справу направлено на новий розгляд до місцевого суду. У справі, яка переглядається судом касаційної інстанції, суди вказували про можливість відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, однак відмовили у задоволенні позову з огляду на відсутність доказів, які підтверджують їх розмір.

Доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки судами надано оцінку доказам відповідно до положень статті 89 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у

державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення спору по суті є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи. При цьому не встановлено наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню.

Проте знайшли часткове підтвердження доводи касаційної скарги про помилковість висновку апеляційного суду щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу з огляду на таке.

Сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування (частина п`ята статті 135 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року

у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), на яку посилається заявник у

касаційній скарзі, вказано, що суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року

у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 591/2393/18

(провадження № 61-12829св22), на які посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в суді першої інстанції представництво інтересів ОСОБА_1 здійснювала адвокат Колода Л. В.; на підтвердження розміру понесених позивачем судових витрат у визначені частиною восьмою статті 141 ЦПК України строки було надано:

- договір про надання правової допомоги від 1 липня 2021 року, яким сторони узгодили, що клієнт адвокату сплачує винагороду (гонорар), розмір якої, умови та порядок розрахунку визначено сторонами в додатку № 1 до цього договору;

- акт наданих послуг від 18 січня 2022 року, за яким адвокат надав клієнту таку професійну правничу допомогу у цивільній справі № 591/5206/21: усна консультація без вивчення документів (2 години, загальна вартість 400 грн); опрацювання законодавчої бази, вивчення судової практики, вивчення наданих клієнтом документів (6 годин, загальна вартість 3 000 грн); усна юридична консультація з вивчення документів та ознайомлення з наданими письмовими документами

(2 години, загальна вартість 1 000 грн); складання позовної заяви (11 000 грн); виготовлення необхідної кількості копій документів, надіслання позову до суду

(4 години, загальна вартість 2 000 грн); складання клопотання до Зарічного районного суду м. Суми про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (1 арк, вартістю 500 грн); складання відповіді на відзив

(1 арк, вартістю 7 000 грн); надіслання копій відповіді на відзив відповідачам та оригіналу в суд (1 година, вартість 500 грн); судове засідання

у справі № 591/5206/21 (вартістю 6 000 грн); складання заяви про розподіл (компенсацію) судових витрат у цивільній справі (3 арк., вартістю 1 500 грн); виготовлення необхідної кількості копій документів до заяви про розподіл судових витрат, направлення відповідачам та до суду (2 години, вартістю 1 000 грн).

Отже позивач підтвердив понесені витрати на професійну правничу допомогу

у розмірі 33 900 грн, проте, зменшуючи розмір цих витрат до 10 000 грн, суд апеляційної інстанції не врахував відсутність заяви інших учасників справи про зменшення розміру таких витрат, що порушує принцип диспозитивності та змагальності і суперечить висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21

(провадження № 12-14гс22), у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц

(провадження № 14-382цс19) та у постанові Верховного Суду від 22 листопада

2023 року у справі № 591/2393/18 (провадження № 61-12829св22), на які посилається заявник у касаційній скарзі.

При цьому апеляційний суд правомірно застосував статтю 141 ЦПК України, врахувавши часткове задоволення позовних вимог, однак помилився з розрахунком розміру пропорційно задоволених вимог, який необхідно розраховувати від суми 33 900 грн, а не 10 000 грн, тому розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню на користь позивача,

складає 277,98 грн.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про:

- часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Колода Л. В.;

- зміну постанови апеляційної інстанції в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, збільшивши розмір таких витрат, які підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 , з 82 грн до 277,98 грн;

- залишення без змін рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня

2023 року в нескасованій судом апеляційної інстанції частині та постанови Сумського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення збитків (упущеної вигоди) та відшкодування моральної шкоди.

Щодо судових витрат

Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновку про зміну рішення суду апеляційної інстанції в частині розподілу судових витрат, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Колода Ліна Валеріївна, задовольнити частково.

Постанову Сумського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу змінити, збільшивши розмір таких витрат, які підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 ,

з 82 грн до 277,98 грн.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2023 року в нескасованій судом апеляційної інстанції частині та постанову Сумського апеляційного суду

від 15 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення упущеної вигоди і відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік