Провадження №2/523/1664/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

за участю секретаря - Дзюба Г.І.

за участю позивача - ОСОБА_1

за участю відповідачки - ОСОБА_2

за участю представника відповідача - адвоката Комарової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Пересипська районна адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Підстави заявлених позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Пересипська районна адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Так 18 червня 2014 року між позивачем - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Кам`янобрідським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис за №135. У шлюбі у сторін народилися двоє малолітніх доньок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, приблизно 06.03.2022 відповідачка з доньками, а також зі своєю матір`ю ОСОБА_5 батьком ОСОБА_6 , виїхали за кордон до Польщі. Позивач залишився проживати м. Одесі в статусі внутрішньо переміщеної особи.

Позивач стверджує, що дітей він утримував матеріально в повному обсязі та на достатньому рівні, регулярно пересилаючи дружині кошти. Крім того, відповідачка з дітьми отримувала фінансову допомогу від уряду Польщі, що виплачувалась українцям, які вимушено покинули свої домівки внаслідок російської військової агресії. Проте, остання постійно скаржилась на складне матеріальне становище і взагалі після переїзду за кордон, у відповідачки змінилося відношення до сім`ї. Вона фактично відмовилася від догляду за дітьми, почала влаштовувати своє особисте життя. Неодноразово зазначала, що привезе дітей в У країну, а сама повернеться жити до Польщі.

У зв`язку із самоусуненням відповідачки від виховання і утримання дітей позивач почав пересилати грошові кошти їх бабусі (матері відповідачки), яка фактично виконувала замість матері усі обов`язки з піклування за дітьми і яку молодша донька почала сприймати як свою матір.

Надалі, приблизно в середині вересня 2023 року, позивачу зателефонувала відповідачка і повідомила, щоб через тиждень він приїхав до м. Львів та забрав доньок жити до себе, аргументуючи таке рішення тим, що діти їй не потрібні, тому утримувати вона їх не збирається.

28 вересня 2023 року позивач приїхав до м. Львів де зустрівся з відповідачкою, яка залишила йому дітей. З дітьми також приїхала їх бабуся (мати відповідачки ОСОБА_5 ), яка залишилась з дітьми. Після цього, вони поїхали до м. Одеси, а відповідачка поїхала до Польщі, без наміру повертатися додому.

З вказаного часу діти проживають з позивачем, всі питання по їх вихованню і вирішує він самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Діти знаходиться на його повному утриманні. Для їх розвитку він прикладає всі свої зусилля та можливості. Відповідачка не прикладає до цього ніяких зусиль та живе за кордоном. Вона ніяким чином не піклується про доньок, не спілкується з ними, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікувань і дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання.

На підставі викладеного, позивач просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також стягнути аліменти на їх утримання у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку щомісяця.

Позиція відповідачки.

Відповідачка подала відзив у справі, відповідно до якого позовні вимоги не визнала у повному обсязі. У відзиві відповідачка посилається на те, що після розлучення батьки домовились про спільну опіку над дітьми з почерговим проживанням дітей з матір`ю та батьком, спори з цього приводу відсутні. Окрім того, під час почергового проживання дітей, з ними постійно проживає їх бабуся - мати відповідачки ОСОБА_5 .. Відповідачка стверджує, що в період проживання дітей у Польщі позивач перераховував кошти на утримання дітей, але було перераховувано не більше 16000 гривень, тобто на утримання кожної дитини від переховував по 455 гривень щомісячно, але цих коштів не вистачало. Після повернення дітей в Україну, вона постійно перераховувала кошти своїй матері ОСОБА_5 на утримання дітей, а тому вона не ухилялась від їх утримання. Відповідачка також стверджує, що у справі відсутні докази того, що вона ухилялась від виховання дітей, а факт проживання дітей з позивачем обумовлений їх спільною домовленістю.

Позиція органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради №01-05-8/1257вх від 11.10.2024р., було визнано недоцільним позбавлення відповідачки батьківських прав.

Пояснення сторін в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснив, що відповідачка після певного періоду проживання у Польщі вирішила повернути дітей позивачу, оскільки діти їй заважали влаштувати власне особисте життя. У вересні 2023р. позивачка у м. Львів передала йому дітей, а сама повернулась до Польщі. Спільно з дітьми повернулась їх бабуся, мати відповідачки ОСОБА_5 .. Після цього, вони спільно поїхали до м. Одеси де разом проживають. З вказаного часу діти проживають зі позивачем, всі питання по їх вихованню і вирішує він самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Діти знаходиться на його повному утриманні. Для їх розвитку він прикладає всі свої зусилля та можливості. В той же час, відповідачки самоусунилась від виконання батьківських обов`язків, оскільки не цікавиться їх успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, іх навчанням, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, а також пояснила, що після фактичного припинення шлюбних відносин, за домовленістю з позивачем, вона вирішила повернути дітей до України, оскільки вони вирішили, що дітям буде краще повернутись у м.Одеса. Спільно з дітьми повернулась до м. Одеси і її мати ОСОБА_5 , якій вона перераховували кошти на утримання дітей. Відповідачка також пояснила, що вона регулярно спілкувалась з дітьми, цікавилась їх долею, а також їм пояснювала діятям, що вона повернеться до них. В судовому засіданні пояснила, що вона дуже любить дітей, і в жодному разі не кидала їх, а вимушена заробляти кошти, оскільки, як ВПО, не має власного житла у м.Одесі. Після повернення до України, вона бажає отримати житло і обов`язково повернути дітей.

Представники органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради в судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, згідно поданого клопотання просили справу розглянути у їх відсутність.

В судовому засіданні також була опитана малолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка пояснила, що дуже любить своїх батьків. В період проживання у Польщі фактичного більше за ними доглядала їх бабуся ОСОБА_5 , мати також була з ними, але інколи дозволяла підвищувати голос на неї. На даний час, вона проживає спільно з батьком і бабусею, а мати спілкуються з нею та сестрою, але не постійно.

Встановлені судом обставини справи та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 18 червня 2014р., який був зареєстрований Кам`янобрідським Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, актовий запис №135. Сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи, оскільки зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживали за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні встановлено, що після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, приблизно 06.03.2022 відповідачка з доньками, а також зі своєю матір`ю ОСОБА_5 батьком ОСОБА_6 , виїхали за кордон до Польщі. Позивач залишився проживати м. Одесі. За час проживання дітей у Польщі позивач надавав матеріальну допомогу на утримання дітей, що підтверджуються поясненнями сторін та наданими доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились, що діти ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 повернуться до України.

У вересні 2023р. до України повернулись діти сторін, а також їх бабуся, мати відповідачки ОСОБА_5 , які стали проживати за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач стверджує, що відповідачка самоусунилась від виконання батьківських обов`язків, оскільки не цікавиться їх успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання.

Відповідачка стверджує, що любить дітей, і в жодному разі не кидала їх, а повернула дітей до України за спільною домовленістю з позивачем. Окрім того, вона регулярно спілкувалась з дітьми, цікавилась їх долею, а також їм пояснювала, що вона повернеться до них, а також перераховувала кошти на їх утримання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні була опитана свідок ОСОБА_5 , яка пояснила, що є матір`ю відповідачки ОСОБА_2 .. Вона пояснила, що дійсно після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, вона спільно з відповідачкою та доньками, виїхали за кордон до Польщі. Під час проживання у Польщі саме вона більшу частину свого часу приділяла вихованню дітей, доглядала за ними. Утриманням дітей вони займались всі спільно. В той же час, старша донька ОСОБА_3 бажала повернутись у м.Одеса, оскільки у неї тут залишились друзі, а у Польщі сім`ї не було зручно проживати. Після того, батьки дітей вирішили, що діти повернуться в Україну де будуть проживати спільно з батьком, а тому вона вирішили повернутись також до України, оскільки бажала бути поруч з онучками. Свідок вважає, що мати дітей повинна була більше часу приділяти дітям, оскільки дітям її не вистачає, а спілкування за телефоном їх взаємовідносини не покращує. Свідок підтвердила, що позивач піклується та утримує дітей.

В судовому засіданні також була опитана малолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка пояснила, що дуже любить своїх батьків. В період проживання у Польщі фактичного більше за ними доглядала їх бабуся ОСОБА_5 , мати також була з ними, але інколи дозволяла підвищувати голос на неї. На даний час, вона проживає спільно з батьком і бабусею, а мати спілкуються з нею та сестрою, але не постійно.

Суд, оцінивши у сукупності пояснення сторін, свідка, подані докази, приходить до висновку, що факти, які викладені позивачем у позовні заяві не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, судом встановлено, що саме за спільною домовленістю батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було вирішено, як перебування дітей у Польщі, а так і їх повернення до України.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Отже наявність домовленості батьків про проживання малолітніх дітей почергово спільно із матір`ю, а далі з батьком є правомірною дією.

Доказів того, що відповідачка самоусунилась від виконання батьківських обов`язків на території Польща позивачем не надано.

Судом встановлено, що після повернення дітей до України, діти стали проживати за адресою: АДРЕСА_2 , спільно з батьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_5 ..

Суд вважає, що твердження позивача, що відповідачка самоусунилась від виконання батьківських обов`язків після повернення дітей до України не підтверджується належними та достовірними доказами.

В даному випадку, суд вважає, що дійсно факт того, що відповідачка не повернулась спільно з дітьми негативно впливає на емоційний стан дітей, але це не є безумовною підставою для позбавлення її батьківських прав.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка перераховувала кошти на утримання дітей після повернення дітей до України, але не на користь позивача, а на користь своєї матері.

Правові підстави ухваленого рішення.

Згідно з ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину. Якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, то вони відповідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст.164 СК України можуть бути позбавлені судом батьківських прав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько може бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина.

При прийнятті рішення по справі судом береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону).

Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними-установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з п. 16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За роз`ясненнями, що містяться в п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Статтею 6 Декларації прав дитини визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для позбавлення батьківських прав відповідачки щодо малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки відсутні докази ухилення відповідачки від здійснення батьківських прав та даний захід є непропорційним втручанням у права відповідачки.

Щодо стягнення аліментів.

Згідно зі ст. 180, ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Таким чином, виходячи з встановлених в судовому засіданні фактів, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що з боку позивача доведено той факт, що відповідачка не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання дітей. Суд не може прийняти до уваги докази перерахування коштів на користь матері відповідачки, оскільки такі кошти повинні були перераховані саме на користь позивача у справі.

На підставі викладеного, необхідно стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3

на користь

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3

аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

у розмірі 1/3 частини від усіх заробітків щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 17 червня 2024 року народження до досягнення ОСОБА_7 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 , а далі стягувати

аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

у розмірі 1/4 частини від усіх заробітків щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ОСОБА_8 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Керуючись ст. ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Пересипська районна адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування у частині позбавлення батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - залишити без задоволення.

2. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині стягнення аліментів - задовольнити.

3. Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3

на користь

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3

аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

у розмірі 1/3 частини від усіх заробітків щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 17 червня 2024 року народження до досягнення ОСОБА_7 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 , а далі стягувати

аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

у розмірі 1/4 частини від усіх заробітків щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ОСОБА_8 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 .

4. Допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів за один місяць.

5. Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3

на користь

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано у десятиденний строк з дати проголошення рішення.

Суддя В.К. Кисельов

Повний текст рішення складено та підписано 07.03.2025