ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2025 року м. Кропивницький

справа № 402/242/23

провадження № 22-ц/4809/486/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач заступник керівника Голованівської окружної прокуратури в інтересах держави,

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач Благовіщенська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2024 року та на додаткове рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2024 року у складі головуючого судді Гута Ю. О.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзив, письмових пояснень і рішення суду першої інстанції.

У березні 2023 року заступник керівника Голованівської окружної прокуратури в інтересах держави, в порядку ст. 56 ЦПК України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Благовіщенської міської ради, в якому просив:

-визнати недійсним рішення Кам`янобрідської сільської ради №510 від 15.11.2019 «Про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства»;

-визнати недійсним рішення Кам`янобрідської сільської ради №595 від 30.06.2020;

-скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:5098, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 ;

-зобов`язати ОСОБА_1 повернути територіальній громаді в особі Благовіщенської міської ради земельну ділянку площею 2 га із кадастровим номером :02:000:5098.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що в ході моніторингу земельних ділянок в адміністративних межах Благовіщенської міської ради встановлено, що на території ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський» знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:5098 площею 2 га, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер нерухомого майна 2555) ОСОБА_1 набула право власності на вказану земельну ділянку шляхом безоплатної приватизації на підставі рішення Кам`янобрідської сільської ради №595 від 30.06.2020.

Вказаному рішенню передувало рішення Кам`янобрідської сільської ради №510 від 15.11.2019 «Про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства».

16.07.2020 приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кримською Н. П. за №37406794 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Набуття відповідачкою ОСОБА_1 права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:5098 відбулося з порушеннями норм статей 20, 84, 116, 122, 149, 150, 186-1 Земельного кодексу України, статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» статей 7, 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, на території Благовіщенської міської ради наявний ландшафтний заказник місцевого значення «Кам`яногірський», який було створено відповідно до Рішення №183 дев`ятої сесії Кіровоградської обласної Ради 6 скликання 19.08.2011.

З метою збереження об`єкта природно-заповідного фонду місцевого значення, Держуправлінням охорони навколишнього середовища в Кіровоградській області та Ульяновською РДА укладено охоронне зобов`язання №МЗланд73-564 від 17.05.2013, відповідно до якого даний об`єкт передано під охорону органу виконавчої влади.

Згідно Рішення №183 та положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Кам`яногірський», спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:5098 повністю входить в межі території об`єкту природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський».

Зазначена земельна ділянка має особливий статус цільового призначення (особливо цінних земель природно-заповідного фонду), а також згідно положень цивільного законодавства відноситься до земель обмеженої оборотоздатності, оскільки входить в межі об`єкту природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський».

Відповідно до пункту «в» частини четвертої статті 83 ЗК України, статей 43, 44 ЗК України, а також статті 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статті 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заказники належать до природно-заповідного фонду України, яким законодавець надав особливий, виключний статус, відповідно до статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» підлягають особливій державній охороні.

Посилаючись на частину третю статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», статті 3,4, 5 Закону України «Про екологічну мережу України» позивач зауважив, що території та об`єкти природно-заповідного фонду, землі водного фонду є складовою екомережі, наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто згідно зі статтею 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів.

Розташування земельної ділянки, яку набула відповідачка у межах ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський», за чинним законодавством, свідчить про її віднесення до земель природно-заповідного, що унеможливлює перебування цієї ділянки у приватній власності з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

При погодженні проєкту землеустрою щодо відведення вказаної ділянки допущено порушення частини 8 статті 118, частини 3 статті 186-1 Земельного кодексу України, статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», адже проєкт землеустрою не був погоджений з Департаментом екології та природних ресурсів Кіровоградської обласної державної адміністрації, а відтак оспорювані рішення Кам`янобрідської сільської ради прийняті за відсутності висновків уповноваженого органу виконавчої влади Департаменту екології та природних ресурсів.

Рішення Кам`янобрідської сільської ради №510 від 15.11.2019 та №595 від 30.06.2020 суперечать законодавству, порушують цивільні права та інтереси, що згідно статей 16, 21 ЦК України, статті 152 ЗК України є підставою для визнання їх недійсними.

Зважаючи на необхідність скасування незаконного рішення про надання вказаної земельної ділянки у власність фізичної особи, посилаючись на положення до частини 1 статті 2, статей 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», також необхідно скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.

На підставі статей 152, 391 ЦК України прокурор важає необхідним зобов`язати ОСОБА_1 повернути спірну земельну ділянку Благовіщенській територіальній громаді.

В обґрунтування представництва інтересів держави прокурор вказав, що органи влади або посадові особи, які здійснюють захист державних інтересів у спірних правовідносинах відсутні, тому прокурор самостійно представляє інтереси держави в особі територіальної громади.

Представник відповідачки адвокат Висіцька І. Д. подала суду відзив на позовну заяву, у якому заперечувала проти позову прокурора. Зазначала, що ОСОБА_1 подала до Кам`янобрідської сільської ради заяву з проханням надати їй дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прощею 2,0 га пасовищ для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення. До зазначеної заяви ОСОБА_1 додала всі необхідні та передбачені ст. 118 ЗК України документи, а саме: графічні матеріали, на яких було зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, копію паспорта та реєстраційного номеру картки платника податків з ДРФО заявника, а також згоду на обробку персональних даних.

Підстав для відмови ОСОБА_1 у сільської ради не було, тому було надано дозвіл на розробку вказаного проєкту.

Якби земля, з якої відводилась спірна земельна ділянка, відносилась до особливо цінних земель природно-заповідного фонду, як про це стверджує прокурор, на ній був би розташований об`єкт природно-заповідного фонду та встановлені обмеження у її використанні, а також розроблений сертифікований проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:5098.

Однак, розробляючи проєкт землеустрою цієї земельної ділянки, землевпорядник не встановив наявності таких обмежень, адже на момент його розроблення їх і не було, і відповідно до даних ДЗК спірна земельна ділянка відводилась саме з земель сільськогосподарського призначення, а не із земель природно-заповідного фонду.

Представник відповідачки стверджувала, що на момент отримання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки ні проєкт землеустрою щодо її відведення, ні Державний земельний кадастр, не містили відомостей про встановлені обмеження у її використані.

Межі ландшафтного заказника «Кам`яногірський» на момент передачі земельної ділянки ОСОБА_1 не встановлювалися, і відповідна землевпорядна документація не розроблялася та не затверджувалася, знаходження спірної земельної ділянки в межах земель природно-заповідного фонду прокурором не підтверджено (а.с.122-133 том 1).

У відповіді на відзив прокурор наполягав на законності позовних вимог. Вказав, що цільове призначення спірної земельної ділянки було незаконно змінено при її передачі у власність відповідачки. При цьому, незважаючи на те, що призначення земельної ділянки на момент передачі значилося - для ведення особистого селянського господарства, вказана обставина не має правового значення, оскільки статус цієї ділянки першочергово визначається розташуванням на ній об`єкта природно-заповідного фонду, і спеціальним режимом такої території.

Встановлене спірній земельній ділянці цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства жодним чином не впливає на її обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості її дійсного використання за таким призначенням, оскільки з моменту створення у 1993 році, ця територія має статус природно-заповідного фонду і її правовий режим та цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.

Щодо відсутності встановлених меж ландшафтного заказника «Кам`яногірський» з огляду на відсутність технічної документації із землеустрою на земельну ділянку прокурор зазначив, що території та об`єкти природно-заповідного фонду, наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто згідно зі статтею 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів.

Розташування земельної ділянки у межах заповідного урочища згідно з чинним законодавством свідчить про її віднесення до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування цієї ділянки у приватній власності з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а.с.156-168 том 1).

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачки адвокат Висіцька І. В. зазначила про необґрунтованість тверджень позивача. Вказувала, що на момент отримання ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки, ні проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ні Державний земельний кадастр, не містили відомостей про те, що на землі, з якої була виділена зазначена земельна ділянка, були встановлені обмеження у її використанні, а також те, що ця земельна ділянка є територією заповідного фонду (а.с.186-195 том 1).

Представник ОСОБА_1 адвокат Висіцька І. В. подала до суду додаткові пояснення, в яких зазначила про необґрунтованість позовних вимог позивача. Звернула увагу суду, що вироком Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 24.11.2023 у справі 402/404/22, який залишений без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07.02.2024, встановлені наступні обставини, які мають вирішальне значення у справі № 402/242/23: «На думку колегії суддів, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не встановлено та не доведено поза розумним сумнівом, що обвинувачена на час заповнення ПЕРЕЛІКУ обмежень щодо використання земельних ділянок достеменно знала про знаходження даних земельних ділянок в межах ландшафтного заказника «Кам`яногірський», мала або могла мати у розпорядженні такі відомості та умисно внесла недостовірні дані про відсутність таких обмежень. Навпаки, з дослідженого судом листа відділу № 1 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області встановлено, що відомості щодо земельних ділянок кадастрові номери: :02:000:5098 та :02:000:5099 внесені до Національно-кадастрової системи на підставі Проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_13 та ОСОБА_15, однак на час реєстрації вищевказаних земельних ділянок інформація щодо віднесення даних земельних ділянок до природно-заповідного фонду у відділі та на Публічно-кадастровій карті України була відсутня. Крім того, лише 03.06.2022 Благовіщенською міської радою Кіровоградської області прийнято рішення № 1343 «Про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду ландшафтного заказника «Кам`яногірський», однак на момент ухвалення вироку судом першої інстанції, даний проєкт не розроблено та не встановлено меж територій природно-заповідного фонду ландшафтного заказника «Кам`яногірський». Отже, на момент розгляду справи стороною обвинувачення не надано суду будь-яких офіційних документів, які б встановлювали чіткі обмеження у використанні земель, зокрема, на території, де розташовані спірні земельні ділянки і такі відомості могли бути відображені у відповідних Переліках обмежень. Колегія суддів зауважила, що виправдувальний вирок судом першої інстанції було ухвалено з підстав за недоведеністю вчинення обвинуваченою вказаних кримінальних правопорушень, і цей висновок суд зробив, дослідивши сукупність всіх доказів наданих стороною обвинувачення, які, на думку суду першої інстанції, вказують на відсутність корисливого мотиву та умислу на вчинення злочину, належним чином мотивувавши своє рішення, а тому, в цьому випадку відсутність у вироку аналізу деяких інших доказів сторони обвинувачення, які були досліджені судом, не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Інших переконливих аргументів на спростування вказаних висновків суду першої інстанції щодо оцінки доказів, в апеляційній скарзі прокурора не наведено.

Щодо законності набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:5098 зазначає, що відповідачка подала до Кам`янобрідської сільської ради заяву (клопотання) з проханням надати їй дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га пасовищ для ведення особистого селянського господарства (код згідно КВЦПЗ 01.03) із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення на території Кам`янобрідської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області, за межами населеного пункту, до якої додала всі необхідні та передбачені ст. 118 ЗК України документи, а саме: графічні матеріали, на яких було зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, копію паспорта та реєстраційного номеру облікової картки платника податків з ДРФО заявника, а також згоду на оброку персональних даних (а.с.65-80 том 2).

Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2024 року задоволено частково позов заступника керівника Голованівської окружної прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_1 , Благовіщенської міської ради про визнання недійсними рішень, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки.

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:5098 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути територіальній громаді в особі Благовіщенської міської ради земельну ділянку площею 2 га із кадастровим номером :02:000:5098.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює її передачу у приватну власність з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог Голованівської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави.

Крім того, суд виснував, що передача спірної земельної ділянки у власність відповідачки для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як землі сільськогосподарського призначення, призводить до фактичної зміни меж ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський» в частині його зменшення, тому позовні вимоги в частині скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:5098 з одночасним припиненням права власності відповідачки та зобов`язання ОСОБА_1 повернути територіальній громаді в особі Благовіщенської міської ради земельну ділянку площею 2 га із кадастровим номером :02:000:5098 підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд вказав, що вони не відповідають належному способу захисту, оскільки за наявності вимоги про усунення перешкод у володінні і повернення спірної земельної ділянки, вимоги про визнання незаконним та скасування рішень Кам`янобрідської сільської ради не є належними.

Додатковим рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Висіцької Ірини Володимирівни про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з Голованівської окружної прокуратури на користь ОСОБА_1 14 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд вказав, що позовні вимоги позивача задоволено на 50%, з урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, завищення годин участі у судових засіданнях, суд вважав, що зазначені стороною відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 28750 грн є завищеними та не є належним чином обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Висіцька Ірина Володимирівна, подала до Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 15.11.2024 в частині задоволених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог; в іншій частині оскаржуване судове рішення просить залишити без змін. Крім того, просить скасувати додаткове рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27.11.2024 в частині відмови у задоволенні клопотання (заяви) ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі №402/242/23 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити клопотання (заяву) ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з Голованівської окружної прокуратури на її користь повністю, в іншій частині додаткове рішення залишити без змін.

Зазначає, що всупереч нормам законодавства, суд першої інстанції не досліджував обставини щодо підстав внесення та наявності в Державному земельному кадастрі інформації про межі ландшафтного заказника «Кам`яногірський» та відомостей про обмеження у використанні цих земель. Більш того, позивачем не надано проєкту створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський», на підтвердження наявності встановлених меж території природно-заповідного фонду.

Крім того, єдиною підставою для встановлення меж територій і об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, а також обмежень у її використанні є саме наявність Проєкту землеустрою щодо організації і встановлення меж такої території.

Рішення обласної ради не є тим документом, що свідчить про встановлення меж території ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський».

Суд першої інстанції неправомірно проігнорував обставини, встановлені вироком Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 24.11.2023 у справі № 402/404/22, а також вказане у листі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18.05.2022 № 29-11-0.332-1097/2-22 щодо того, що межі ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський» в натурі не встановлено, документація до фонду документації із землеустрою не надходила; шар «Природно-заповідний фонд» на Публічній кадастровій карті не містить офіційних відомостей ДЗК та носить виключно інформативний характер; відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів офіційно не внесені до ДЗК.

Щодо підстав оскарження додаткового рішення суду першої інстанції представник відповідачки зазначила, що всупереч вимогам процесуального законодавства суд самостійно, за власною ініціативою, без клопотання позивача про зменшення, на власний розсуд зменшив суму судових витрат, що підлягала стягненню з позивача на користь ОСОБА_1 . Вказане призвело до ухвалення незаконного додаткового рішення в частині відмови у задоволенні клопотання (заяви) відповідачки про стягнення в повному обсязі витрат на правничу допомогу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просив відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, ураховуючи надання до суду усіх доказів, які підтверджують перебування спірної земельної ділянки в межах природно-заповідного фонду, зокрема інформації Департаменту екології та природних ресурсів Кіровоградської ОВА про перебування земельної ділянки в межах заповідної зони та відсутність будь-яких погоджень на її виведення у приватну власність, Схему розташування ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський». В той же час, належність на допустимість вказаних документів апелянтом не спростовано.

Спірна земельна ділянка вибула з державної та комунальної власності, не через помилку органу, а фактично у зв`язку із вчиненням протиправних дій.

Варто поставити під обґрунтований сумнів можливість необізнаності відповідачки про незаконність вибуття земельної ділянки із державної власності.

Прокурор наголосив на тому, що відсутність розробленої документації із землеустрою із встановленням у натурі меж земельної ділянки природно-заповідного фонду згідно ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» не може бути єдиною підставою для висновку про відсутність об`єкту природно-заповідного фонду, межі якого були визначені рішенням органу місцевого самоврядування (а.с.54-66 том 3).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Висіцької І. В., представника позивача прокурора Мороза В. С., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Рішенням №183 дев`ятої сесії Кіровоградської обласної Ради 6 скликання «Про оголошення територій і об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення» від 19.08.2011 оголошено території, зокрема «Кам`яногірський», такими, що належать до природно-заповідного фонду місцевого значення (а.с.34-43 том 1).

В додатку до рішення Кіровогрдської обласної ради від 19.08.2011 №183 зазначено перелік територій і об`єктів, що оголошуються територіями та об`єктами природно-заповідного фонду місцевого значення. Під порядковим номером 8 вказаний заповідний об`єкт «Кам`яногірський», площею 293, 13 га, розташований в Ульяновському районі. Зазначено, що заказник створюється на схилах долини правого і лівого берегів річки Синиця між селами Синицівка, Кам`яний Брід та Шамраївка Ульяновського району. До території заказника входять також нижні частини долин приток р. Синиця річок Таужнянка, Куца Балка та Лісова. По обох берегах річок спостерігаються виходи на поверхню кристалічних порід, в яких проявляються джерела та струмки. В північній частині заказника знаходиться безстічне «Бездонне озеро» глибиною 2,85 м, яке має підземне живлення та підземний стік. Виявлені два види рослин, занесених до Червоної книги України і 17 видів рослин, які підлягають особливій охороні на території Кіровоградської області. Зустрічається 2 види тварин, занесених до Червоної книги України: ксилокопа (бджола-тесляр) звичайна та ящірка зелена.

Згідно охоронного зобов`язання №МЗланд73-564 від 17.05.2013 складеного Держуправлінням охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області та Ульяновською РДА, ландшафтний заказник місцевого значення «Кам`яногірський» загальною площею 293,13 га передано під охорону Ульяновській районній державній адміністрації (а.с.44-45 том 1).

Рішенням Кам`янобрідської сільської ради №510 від 15.11.2019 «Про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства», ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною загальною площею до 2-х га за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, що перебувають у запасі за межами населеного пункту на території Кам`янобрідської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області для ведення особистого селянського господарства (згідно КВЦПЗ:01:03) (а.с.31 том 1).

Відповідно до інформаційної довідки №327062632 від 27.03.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:5098 площею 2 га. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.07.2020 за №37406794. Право власності набуто шляхом безоплатної приватизації на підставі рішення Кам`янобрідської сільської ради №595 від 30.06.2020 (а.с.32-33 том 1).

Згідно інформації від 04.11.2022, наданої Голованівській окружній прокуратурі Кіровоградської області, Департаментом екології та природних ресурсів Кіровоградської обласної військової адміністрації про надання скан-копій матеріалів по ландшафтних заказниках місцевого значення, зазначено, що проєкти землеустрою щодо організації і встановлення меж ландшафтних заказників місцевого значення «Гренівський» та «Кам`яногірський» не погоджувались, відповідна інформація в Департаменті відсутня. Крім того, повідомлено, що листом Департаменту від 05.05.2022 №26-01-22/1211/0.26 направлено Благовіщенській міській раді Голованівського району Кіровоградської області для ознайомлення, надання пропозицій та зауважень проєкти Положень по ландшафтних заказниках місцевого значення «Гренівський» і «Кам`яногірський» (а.с.29-30 том 1).

Відповідно до інформації від 24.03.2023, наданої керівнику Голованівської окружної прокуратури Кіровоградської області, Департаментом екології та природних ресурсів Кіровоградської обласної військової адміністрації про захист інтересів держави стосовно ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський» вказано, що Департамент екології та природних ресурсів Кіровоградської обласної військової адміністрації, розглянувши лист Голованівської окружної прокуратури Кіровоградської області від 17.03.2023 №54/03-1334ВИХ-23 щодо надання інформації про накладання земельних ділянок (кадастрові номери :02:000:5098, :02:000:5099), які передані у приватну власність на території ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірське», повідомлено наступне.

Моніторингом Публічної кадастрової карти України, встановлено, що зазначені земельні ділянки, які передані у приватну власність перебувають на території ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський» (а.с.28 том 1).

З копії паспорта № НОМЕР_1 щодо ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський», місце розташування між с. Синицівка, с. Кам`яний Брід, с. Шамраївка Ульяновського району Кіровоградської області, площа 293, 13 га встановлено, що заказник створений рішенням Кіровоградської обласної ради від 19.08.2011 №183, переданий під охорону у 2013 році голові Ульяновської РДА Кучеру Івану Васильовичу. Зазначено, що заказник розташований на схилах правого та лівого берега долини річки Синиця між селами Синицівка, Кам`яний Брід та Шамраївка Ульяновського району Кіровоградської області. До території заказника увійшли також нижні частини долин приток р. Синиця річок Таужнянка, Куца Балка та Лісова. Тут виявлені 2 види занесених до Червоного списку МСОП, один до Європейського червоного списку, 7 видів, занесених до діючого видання Червоної книги України і 17 видів потребують регіональної охорони на території Кіровоградської області. Крім того, у складі рослинності даної території виявлено чотири угрупування, які підлягають охороні відповідно до діючого видання Зеленої книги України. Природно-історична цінність має естетичне, виховне, наукове, рекреаційне та прироохоронне значення. У пункті 14 паспорту зазначено режим утримання згідно Закону України «Про природно-заповідний фонд України», положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Кам`яногірський» (а.с.46-49 том 1).

До позовної заяви долучено копію положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Кам`яногірський», в якому міститься основна інформація про ландшафтний заказник, мета створення та завдання, режим території, відповідальність за порушення законодавства, зміна меж, категорії та скасування статусу. Вказане положення погоджене Ульяновською районною державною адміністрацією (а.с.50-56 том 1).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною першою статті 14 Конституції України та частиною першою статті 1 Земельного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Земельного Кодексу України (далі ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина перша-друга статті 3 ЗК України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (стаття 19 ЗК України).

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно із статтею 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

Відповідно до статті 43 ЗК України землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (стаття 44 ЗК України).

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території природно-заповідного фонду можуть використовуватися у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

В частинах першій-четвертій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. На землях територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які створюються в зоні відчуження та зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, забороняється будь-яка діяльність, що не забезпечує режим радіаційної безпеки.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на підставі відповідного експертного висновку.

Землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом, не можуть передаватись із комунальної у приватну власність (пункт «в» частини четвертої статті 83 ЗК України).

Указані статті імперативно відносять землі, яким встановлено статус територій чи об`єктів природно-заповідного фонду, до категорії земель природно-заповідного фонду за фактом знаходження на них об`єктів, які мають спеціальний статус та перебувають під особливою державною охороною.

У частинах першій та другій статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною п`ятою статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У частині першій та четвертій статті 186-1 ЗК України встановлено, що проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до вказаного органу за місцем розташування земельної ділянки оригінал проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Частиною третьою статті 186-1 ЗК України проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки: природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.

У частині першій та третій статті 152 ЗК України визначено, що власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі: шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор посилався на те, що на території Благовіщенської міської ради наявний ландшафтний заказник місцевого значення «Кам`яногірський», який було створено відповідно до Рішення №183 дев`ятої сесії Кіровоградської обласної Ради 6 скликання 19.08.2011.

Зазначена вище земельна ділянка має особливий статус цільового призначення (особливо цінних земель природно-заповідного фонду), а також згідно положень цивільного законодавства відноситься до земель обмеженої оборотоздатності оскільки входить в межі об`єкту природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський».

З метою збереження об`єкту природно-заповідного фонду місцевого значення, Держуправлінням охорони навколишнього середовища в Кіровоградській області та Ульяновською РДА укладено охоронне зобов`язання №МЗланд73-564 від 17.05.2013, відповідно до якого даний об`єкт передано під охорону органу виконавчої влади.

У ході моніторингу земельних ділянок в адміністративних межах Благовіщенської міської ради встановлено, що на території ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський» знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:5098 площею 2 га, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер нерухомого майна 2555) ОСОБА_1 набула право власності на вказану земельну ділянку шляхом безоплатної приватизації на підставі рішення Кам`янобрідської сільської ради №595 від 30.06.2020.

Вказаному рішенню передувало рішення Кам`янобрідської сільської ради №510 від 15.11.2019 «Про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства».

Відповідно до інформації від 24.03.2023, наданої керівнику Голованівської окружної прокуратури Кіровоградської області, Департаментом екології та природних ресурсів Кіровоградської обласної військової адміністрації про захист інтересів держави стосовно ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський» вказано, що Департамент екології та природних ресурсів Кіровоградської обласної військової адміністрації, розглянувши лист Голованівської окружної прокуратури Кіровоградської області від 17.03.2023 №54/03-1334ВИХ-23 щодо надання інформації про накладання земельних ділянок (кадастрові номери :02:000:5098, :02:000:5099), які передані у приватну власність на території ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірське», повідомлено наступне.

Моніторингом Публічної кадастрової карти України, встановлено, що зазначені земельні ділянки, які передані у приватну власність перебувають на території ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський» (а.с.28 том 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовано вважав встановленим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює її передачу у приватну власність з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Передача спірної земельної ділянки у власність відповідачки для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як землі сільськогосподарського призначення, призводить до фактичної зміни меж ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський» в бік його зменшення.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши належність спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду, які за імперативною вказівкою законодавства не можуть передаватися із комунальної у приватну власність із виникненням у них приватного володільця, дійшов обґрунтованого висновку, про наявність підстав для повернення спірної земельної ділянки на користь держави.

Апеляційний суд зауважує, що відсутність розробленої документації із землеустрою зі встановленням у натурі меж земельної ділянки природно-заповідного фонду згідно з частиною четвертою статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» не може бути підставою для висновку про відсутність об`єкта природно-заповідного фонду, межі якого були визначені рішенням органу місцевого самоврядування.

Зокрема у постановах від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 16 вересня 2022 року у справі №752/3090/19 Верховний Суд звертав увагу, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що узгоджується із положеннями частини четвертої статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а неналежне оформлення земельної ділянки не змінює її цільового призначення як віднесеної до земель природно-заповідного фонду і не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки.

Отже, незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Прокурор довів належними та допустимими доказами, що земельна ділянка, яка була отримана ОСОБА_1 , площею 2,0000 га, кадастровий номер :02:000:5098, знаходиться в межах земель території ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський», які є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі у приватну власність.

Ведення особистого селянського господарства на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням ландшафтного заказника місцевого значення «Кам`яногірський», оскільки може перешкоджати його збереженню в природному стані.

Щодо мотивів оскарження додаткового рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2024 року.

Матеріалами справи підтверджується, що до клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу від 20.11.2024 адвокат Висіцька І. В. додала копії документів, які підтверджують розмір цих витрат, а саме: акт приймання наданих послуг від 18.11.2024 до Договору про надання професійної правничої допомоги № 64/2023 від 25.04.2023; рахунку № 117/2024 від 18.11.2024; платіжну інструкцію від 19.11.2024 від 19.11.2024 про сплату 14 000,00 грн за рахунком № 117/2024 від 18.11.2024; Договір про надання професійної правничої допомоги № 64/2023 від 25 квітня 2023 року.

Згідно акта приймання наданих послуг від 18.11.2024 час витрачений адвокатом на підготовку та подання заяви про відвід судді становить 0,5 год, при ставці за год 2 500 грн; вартість - 1250 грн; підготовка та направлення відзиву від 10.07.2023 - 3,5 год, вартість 8750 грн; підготовка та направлення заяв від 23.06.2023, від 02.08.2023, від 26.09.2023, від 15.11.2023 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції - 0,8 год., вартість 2000 грн; підготовка та направлення заперечення на відповідь на відзив від 03.08.2023 -2,8 год, вартість 7000 грн; підготовка та направлення додаткових пояснень 2 год, вартість 5 000 грн; підготовка та направлення заяви від 22.02.2024 про проведення засідань у режимі відеоконференції - 0,2 год, вартість 500 грн; участь адвоката 14.03.2024 у судовому засіданні в режимі відеоконференції - 0,1 год - вартість 250 грн; участь адвоката 18.04.2024 у судовому засіданні в режимі відеоконференції - 0,1 год вартість 250 грн; участь адвоката 22.05.2024 у судовому засіданні в режимі відеоконференції- 0,1 год вартість 250 грн; участь адвоката 24.07.2024 у судовому засіданні в режимі відеоконференції - 0,1 год вартість 250 грн; участь адвоката 03.10.2024 у судовому засіданні в режимі відеоконференції - 0,7 год вартість 1750 грн; участь адвоката 15.11.2024 у судовому засіданні в режимі відеоконференції - 0,6 год вартість 1500 грн; загальна вартість наданих послуг становить 28 750 грн.

Однак, разом з відзивом на позовну заяву представник відповідачки подала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачка понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Згідно даного розрахунку на ознайомлення із позовною заявою та додатками до неї, підготовка відзиву на позов вказано 3 год- 7500 грн, ознайомлення із відповіддю на відзив та підготовка заперечень - 2 год 5 000 грн, участь в судових засідань у справі залежно від кількості та тривалості засідань, вартість яких складає 12 500 грн із розрахунку 2 500 грн за годину, тобто в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи заява про відвід не враховувалась, та розрахунок на підготовку відзиву та заперечень суми вказані 7 500 грн та 5 000 грн замість 8 750 грн та 7 000 грн.

За умовами пункту 3.1. Договору про надання професійної правничої допомоги № 63/2023 від 25 квітня 2023 року вартість послуг за кожну годину становить 2 500,00 грн.

Представник відповідачки надала суду платіжну інструкцію від 19.11.2024 про сплату на рахунок АБ Вісіцької «Вів Лігал» за надання правничих послуг 14 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка наголошувала, що всупереч вимогам процесуального законодавства суд самостійно, за власною ініціативою, без клопотання позивача про зменшення, на власний розсуд зменшив суму судових витрат, що підлягала стягненню з позивача на користь ОСОБА_1 . Вказане призвело до ухвалення незаконного додаткового рішення в частині відмови у задоволенні клопотання (заяви) відповідачки про стягнення витрат на правничу допомогу.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції урахував, що позовні вимоги задоволено на 50%, та керувався критеріями співмірності, складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, завищення годин участі у судових засіданнях, правильно вважав, що зазначені стороною відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 28 750 грн є завищеними та не є належним чином обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 137 ЦПК встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, пункт 268).

У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (COLIC v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).

ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).

Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);

з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24).

Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24.

Суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.

Апеляційний суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).

З огляду на викладене, з урахуванням критеріїв співмірності, суд першої інстанції дійшов цілком правильних висновків, що заявлені стороною відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 28 750 грн є завищеними та такими, що необґрунтовані належним чином.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Висіцька Ірина Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2024 року та додаткове рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 05.03.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко