Справа № 148/1101/24
Провадження № 22-ц/801/355/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 рокуСправа № 148/1101/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Матківської М.В., Шемети Т.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2024 року, ухвалене суддею Саламахою О.В. в м. Тульчині, в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ ФК «ЄАПБ») звернулося до суду із даним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за кредитним договором №0 від 08 лютого 2021 року в загальному розмірі 73 716,75 грн: 36 856,94 грн заборгованість за основним боргом; 36 859,81 грн заборгованість за відсотками.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та Акціонерним Товариством «Укрсиббанк» 08 лютого 2021 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого кредитор надав позичальнику, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього договору та правил.

У подальшому, 25 квітня 2023 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 236, відповідно до якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту № від 08 лютого 2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

Відповідно до витягу з реєстру боржників від 25 квітня 2023 року до вказаного договору факторингу, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в загальному розмірі 73 716,75 грн.

Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до ОСОБА_1 , останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 25 квітня 2023 року, нарахування штрафних санкцій не здійснювалося.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №0 від 08.02.2021 в розмірі 73 716,75 грн (сімдесят три тисячі сімсот шістнадцять гривень сімдесят п`ять копійок), з яких: 36 856,94 грн заборгованість за основним боргом; 36 859,81 грн заборгованість за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судові витрати з оплати судового збору в сумі 3 028 грн (три тисячі гривень двадцять вісім гривень).

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

У скарзі зазначає, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності. Суд не взяв до уваги, що він не проводив оплату отриманого кредиту, а тому строк позовної давності необхідно відраховувати від дати останнього платежу, а такий платіж був здійснений поза межами трирічного строку до дати звернення позивача до суду. Він є особою з інвалідністю другої групи, а тому відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України «про судовий збір» мав бути звільнений від сплати судового збору.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 08 лютого 2021 року між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору та Правил.

Розділом 3 договору визначено, що сума кредиту за Договором становить 46 300 грн, перерахування коштів проводилося в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника відкритий у банку, до якого випущено платіжну картку. Кредит повинен бути повернутий не пізніше 08 серпня 2022 року. Процентна ставка за Договором встановлюється в розмірі 67 % річних.

Позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит та інші платежу шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до Графіка платежів (щомісячно до 8 числа кожного місяця), що викладений у додатку №1 до цього договору, але в будь-якому випадку повинен бути повернутий не пізніше 08 серпня 2022 року (а.с.5).

Також ОСОБА_1 було підписано Додаток № 1 до Договору №0 від 08 лютого 2021 року та Паспорт споживчого кредиту, відповідно до умов яких остаточна дата повернення кредиту 08 серпня 2022 року, а орієнтовна загальна вартість кредиту становить 74 571,50 грн (а.с. 6-7).

У подальшому, 25 квітня 2023 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №236, відповідно до умов якого АТ «Укрсиббанк» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК ««ЄАПБ» прийняло належні АТ «Укрсиббанк» права вимоги до боржників, вказані у реєстрі боржників (а.с.13-14).

Згідно з Актом приймання-передачі Права вимоги від 25 квітня 2023 року, клієнт відступив фактору права вимоги, а фактор прийняв Права вимоги в обсязі та на умовах визначених договором та реєстром Боржників від 25 квітня 2023 року до Договору факторингу № 236 від 25 квітня 2023 року у кількості 869 (а.с.15).

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги до Договору факторингу №236 від 25 квітня 2023 року, заборгованість боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 08 лютого 2021 року за основним боргом становить 36 856,94 грн, заборгованість за відсотками 36 859,81 грн, загальна сума заборгованості складає 73 716,75 грн (а.с.16).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №0 від 08 лютого 2021 року, за період з 25 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року, заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 не погашена та складає 73 716,75 грн (а.с.12).

Оскільки ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, звернулося до суду з даними позовом про стягнення заборгованості в розмірі, визначеному попереднім кредитодавцем.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 0 від 08 лютого 2021 року належним чином не виконав, заборгованість не погасив, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вказаним договором у загальному розмірі 73 716,75 грн.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечує факти укладення кредитного договору, невиконання його умов, наявність заборгованості та її розмір, а також факт переходу права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ», як нового кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перше, на чому наголошує ОСОБА_1 в апеляційній скарзі є те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у поданій ним заяві про застосування позовної давності.

Встановлено, що 29 жовтня 2024 року від представника ОСОБА_1 адвоката Мовчана В.В. надійшла заява, в якій він просив застосувати до позовних вимог позовну давність та у зв`язку зі спливом позовної давності відмовити у задоволенні позову.

Вказана заява була розглянута судом першої інстанції і судом було відмовлено в її задоволенні, оскільки в межах строку дії кредитного договору первісний кредитор та ТОВ «ФК «ЄАПБ» не зверталось до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилась та сплати процентів. Строк дії договору кредиту установлено, з визначенням останнього платежу 08 серпня 2022 року, з позовом ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось 07 травня 2024, тому суд вважав, що вимоги про стягнення тіла кредиту та процентів за користування ним (щомісячних платежів) пред`явлені в межах строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відсутності підстав для задоволення вказаної заяви, при цьому слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах особа особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

За умовами договору від 08 лютого 2021 року відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та інших платежів до 08 числа (включно) кожного місяця впродовж строку кредитування (18 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про те, що він не проводив оплату отриманого кредиту, а тому строк позовної давності необхідно відраховувати від дати останнього його платежу, а такий платіж був здійснений поза межами трирічного строку до дати звернення позивача до суду.

По-перше, вказані твердження скаржника взагалі є суперечливими, адже не можливо стверджувати про нездійснення ним оплати кредиту одночасно з твердженням, що строк позовної давності слід відраховувати з дати останнього платежу.

По-друге, ОСОБА_1 не зазначає в апеляційній скарзі з якої саме дати, на його думку, почався перебіг позовної давності.

Якщо взяти до уваги позицію відповідача з приводу того, що ним взагалі не погашалася заборгованість, то в такому випаду строк позовної давності слід обраховувати з 09 березня 2021 року (дня, з якого у позичальника виник обов`язок щодо сплати першого ануїтетного платежу).

З даним позовом до суду ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося 07 травня 2024 року.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що у пункті 19 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення положення» ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду із даним позовом) було зазначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, не зважаючи на мотиви відмови в задоволенні заяви відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у межах строків позовної давності.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу і підстави для скасування рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу судових витрат, то ОСОБА_1 зазначає, що в силу п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору.

За результатами розгляду справи судом першої інстанції було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судові витрати з оплати судового збору в сумі 3028 грн.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додано копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №677445, у якій зазначено, що ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності до 01 січня 2025 року (а.с.103).

Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору (аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 703/686/15-ц).

Згідно з положеннями п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Таким чином, оскільки відповідач є особою з інвалідністю другої групи, останній звільнений від сплати судового збору на підставі вищенаведених положень Закону України «Про судовий збір», тому підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача судового збору відсутні.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У ч. 4 ст. 376 ЦПК України зазначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору змінити.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору, понесених за розгляд справи в суді першої інстанції.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді М.В. Матківська

Т.М. Шемета