Провадження № 2/127/4671/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря Врублевської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання недійсним окремих умов кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовні вимоги тим, що 06.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі договір про споживчий кредит №4356154, за умовами якого останньому було видано грошові кошти в сумі 7200,00 грн. на умовах визначених кредитними договорами, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначений договором.

Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору.

Разом з тим, 27.10.2021 року між ТОВ «Мілоан» та позивачем було укладено договір відступлення прав вимоги №78-МЛ, відповідно до умов якого останнє набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №4356154 від 06.09.2021 року. Оскільки ОСОБА_1 не виконав належним чином умов кредитного договору, тому станом на дату подання позову у нього виникла заборгованість в розмірі 27120,69 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5989,00 грн., заборгованість за процентами - 20411,69 грн., заборгованість за комісією - 720,00 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом та просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №4356154 від 06.09.2021 року в загальному розмірі 27120,69 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.07.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

Так, на виконання вимог ухвали суду, у визначений судом строк, представником відповідача було надано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідач не заперечує факту отримання кредитних коштів, однак фактично визнає заборгованість лише в сумі 5989,00 грн. - тіла кредиту. З приводу нарахування процентів, то відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» умови кредитного договору, що встановлюють надмірно обтяжливі процесуальні ставки та платежі, можуть бути визнані несправедливими. Умови договору були укладені в електронній формі з особою, яка є інвалідом ІІІ групи з дитинства (психічний розлад), що обмежувало можливість відповідача повноцінного усвідомлення умов договору. Вказаний стан здоров`я не призводить до обмеження дієздатності, але істотно впливає певною мірою усвідомлювати значення своїх дій, критично оцінювати зміст правочину та наслідки його укладення, особливо в умовах електронного оформлення договору без належного правового консультування. Договір було укладено в електронному кабінеті, без ідентифікації особи, без відеоідентифікації та без жодного верифікаційного контакту з боку кредитодавця, що унеможливлює встановлення психічного або когнітивного стану особи на момент укладення правочину. Позивачем до позовної заяви не додано належного та обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення заборгованості, не наведено деталізованої інформації щодо періодів нарахування процентів та комісій, не зазначено, у який спосіб здійснювалося нарахування процентів, не вказано, які саме суми платежів фактично були сплачені відповідачем та в які дати, що унеможливлює перевірку дійсності заявленої суми боргу. Витяг з реєстру боржників не є первинним бухгалтерським документом. Також умови договору про сплату процентів у розмірі 3240,00 грн. за кожен день користування кредитом є надмірними та такими, що суперечать принципам справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до ч.5 ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» загальна сума платежів за кредитом не може перевищувати подвійну суму отриманого кредиту. Представник відповідача зазначив, що згоди на продовження дії кредитного договору зі сторони позичальника не було, як і не було укладено додаткових угод. Щодо заявленої суми процентів в розмірі 20411,69 грн., які у понад три рази перевищує суму основого боргу, то вони є необґрунтовано завищеними та непропорційними сумі отриманого кредиту та є надмірними фінансовим навантаженням для відповідача. Тому відповідачем було подано зустрічний позов про визнання окремих умов кредитного договору недійсними. З приводу заявлених витрат на правничу допомогу, то ця категорія справ є типовою та не потребує надмірних витрат на представництво, відповідач отримує мінімальну соціальну допомогу, тому представник просив не покладати на ввідповідача обов`язок сплати судового збору. Враховуючи викладене вище представник просила визнати вимоги позивача лише в частині стягнення основого боргу в сумі 5989,00 грн, у решті вимог - відмовити, витрати на правничу допомогу - зменшити до мінімального рівня.

Також представником відповідача подано зустрічну позовну заяву, яка мотивована тим, що 09.06.2021 року між ОСОБА_1 таТОВ «Мілоан» було укладено договір про споживчий кредит №4356154. Вподальшому право вимоги за цим договором було відступлено позивачу. На думку відповідача, окремі умови договору є несправедливими, кабальними та такими, що порушують норми чинного законодавства. Укладення договору в електронному вигляді унеможливлює для кредитора здійснення належної перевірки особи позичальника, зокрема її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, розуміти зміст правочину та наслідки його вчинення, що є особливо вадливим з огляду на те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю за наявності психічних особливостей, що не обмежує дієздатність. Укладення договору без особистої перевірки кредитором обставин життя, рівня розуміння умов договору тощо, створює ситуацію порушення принципу добросовісності. Така поведінка кредитора суперечить принципам обачності, добросовісності та належної перевірки позичальника. Відсутність належної ідентифікації особи, зокрема її відеопідтвердження, свідчить про порушення обов`язку кредитодавця діяти добросовісно та професійно щодо споживача. Оскільки стан здоров`я, навіть за формально збереженої дієздатності, може впливати на дійсність правочину, якщо особа не усвідомлювала його правовову природу. Згідно з умовами договору, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, в сумі 3240,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Проте, ця умова є надмірною та суперечить принципу справедливості, добросовісності та розумності, закріплених у ст.ст. 3, 13, 509, 627 ЦК України. Тому встановлення процентів в розмірі 3240,00 грн. за кожен день користування кредитом призводить до фактичного зростання боргу у десятки разів порівняно з основною сумою, що є порушенням зазначених приписів закону та підлягає визнанню недійсною. Отже, встановлена у Паспорті кредиту ставка 1087,70% річних суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, є нікчемною умовою договору у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та підлягає визнанню недійсною. У зв`язку з відсутністю доступу до електронного кабінету, а також відсутністю наданих позивачем повідомлень чи доказів щодо погодження відповідача на продовження кредитного договору або погодження на нові умови, приписи щодо автоматичного продовження строку є юридично нікчемними. Нарахування відсотків після завершення дії договору без згоди боржника є порушенням принципів добросовісності, розумності та законності. Також банки та фінансові установи не можуть стягувати приховані комісії та є додатковим фінансовим тягарем для позичальника. Представник зазначила, що позивачем не додано належного та обгрунтовангого розрахунку заявленої до стягнення заборгованості, первинні бухгалтерські документи відсутні. Відносно відступлення права вимоги, то бездіяльність кредитора протягом майже чотирьох років після відступлення права вимоги свідчить про недобросовісність його поведінки, а також про порушення принципу належного інформування боржника. Враховуючи, що позичальником є особа з обмеженим розумінням фінансових наслідків правочину, такі дії слід кваліфікувати як фінансову експлуатацію вразливої особи, що суперечить принципам справедливості та добросовісності. На підставі викладеного вище, представник відповідача просила:

-визнати недійсними умови договору про споживчий кредит №4356154 від 09.06.2021 року, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , а саме умови щодо нарахування процентів у розмірі, що перевищує розмір тіла кредиту в сумі 20411,69 грн., умови щодо стягнення комісії у сумі 720 грн.;

-визнати безпідставним нарахування кредитором процентів у сумі 20411,69 грн. та заборгованості за комісією у сумі 720 грн.

-зобов`язати позивача провести перерахунок заборгованості;

-звільнити позивача від обов`язку виконання зобов`язань за недійсними пунктами договору;

-судові витрати у справі покласти на позивача за первісним позовом.

Представником позивача надіслано суду відповідь на відзив, згідно з якоюаргументи у відзиві є безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання. 09.06.2021 року з відповідачем було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4356154. Відповідно до довідки про ідентифікацію, вбачається, що ОСОБА_1 , з яким укладено вказаний вище договір, був ідентифікований ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником здійснено шляхом підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора U93076. Тому підписавши даний договір в електронній формі з використанням електронного підпису через одноразовий ідентифікатор ОСОБА_1 підтвердив отримання та був ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, виходячи із обраних умов кредитування, підтвердив отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за таким договором. Таким чином, умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредитування та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. Представник позивача зазначає, що відповідач протягом дії кредитного договору самостійно здійснював оплату послуг з пролонгації строку погашення заборгованості, що свідчать про належне усвідомлення відповідачем умов договору, фактичне визнання ним існування зобов`язання та підтверджує відсутність заперечень щодо його дійсності та чинності. Щодо чутливого стану здоров`я відповідача, то на момент укладення кредитного договору судовим рішенням він не був визнаний недієздатним або обмежено дієздатним. Що свідчить про збереження ним повної цивільної дієздатності. ОСОБА_1 усвідомлює значення своїх дій, може самостійно приймати рішення та керувати своїми вчинками. Відповідач визнає факт отримання кредитних коштів, що є беззаперечним свідченням його усвідомлення та добровільного прийняття на себе відповідних зобов`язань. З приводу заперечень щодо розміру правничої допомоги, то вона є обґрунтованою, відповідає середнім ринковим розцінкам на аналогічні послуги в Україні та узгоджується з положеннями чинного законодавства і судової практики. З огляду на викладене, просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача та задовольнити позовні вимоги Товариства у повному обсязі.

Ухвалою суду від 09.09.2025 рокуклопотання представника відповідача було задоволено, об`єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визначення визнання недійсним окремих умов кредитного договору в одне провадження з первісним позовом. Також перейдено від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Представником позивача було надіслано суду відзив на зустрічний позов, відповідно до якого він є безпідставним та таким, що спрямований на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання. Відповідно до законодавства Товариство, до укладення договорів про споживчий кредит, здійснює ідентифікацію та верифікацію клієнтів-фізичних осіб на підставі інформації, отриманої від клієнтів або на підставі документів та/або інформації, отриманої з офіційних джерел або інших надійних джерел. Товариство здійснює верифікацію клієнта-фізичної особи за допомогою Системи BankID Національного банку України, відповідно до вимог Положення про здійснення установами фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28 липня 2020 року №107. Водночас, на момент укладення кредитного договору судовим рішенням відповідач не був визнаний недієздатним або обмежено дієздатним, а наявність довідки про інвалідність не є автоматичною підставою для обмеження дієздатності. Крім того, відповідач визнає факт отримання кредитних коштів, що є беззаперечним свідченням його усвідомлення та добровільного прийняття на себе відповідних зобов`язань. Відсотки, які були погоджені між сторонами, не можуть вважатися «кабальними» або такими, що встановлені під впливом скрутного становища чи обману, оскільки кредитний продукт є стандартним, розповсюдженим на ринку, умови є загальнодоступними, і позичальник мав повну свободу приймати або не приймати пропозицію. Доказами погодження Відповідача на продовження строку дії кредитного договору є наявні у матеріалах справи відомості про щоденні нарахування та погашення грошових зобов`язань, які відображають фактичну поведінку позичальника та підтверджують застосування пролонгації за його ініціативою. З приводу комісії за пролонгацію, то вона є оплатою за окрему фінансову послугу, яка полягає у наданні позичальнику додаткового часу на виконання своїх зобов`язань. Вона має економічне та юридичне обґрунтування як складова договірного механізму зміни строків виконання зобов`язань. Законом України «Про споживче кредитування» не забороняється встановлювати в договорі комісії. Щодо відсутності належного та обгрунтованого розрахунку заборгованості, то позивачем надано «Відомість про щоденні нарахування та погашення», яка містить деталізовані щоденні нарахування процентів та комісій, що дозволяє встановити рух коштів та розмір заборгованості. Цей документ містить усі необхідні відомості для ідентифікації боргу за цим конкретним кредитним договором, включаючи відомості про позичальника та номер і дату кредитного договору. Водночас відповідачем не було надано жодних власних контррозрахунків на спростування наявності та розміру заборгованості. На підставі викладеного вище, представник позивача просив відмовити у задоволенні позовних вимог зустрічного позову про визнання окремих умов договору недійсними у повному обсязі.

Представник відповідача надіслав суду додаткові пояснення у справі, за змістом яких хоча на момент укладення кредитного договору відповідач не був визнаний судом недієздатним, однак ці доводи є формальними та не спростовують суті заявлених вимог. Навіть якщо особа не визнана судом недієздатною, але на момент укладення договору перебувала у стані психічного розладу, під прийомом ліків, які впливають на її здатність розуміти зміст дій, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Так, ОСОБА_1 має інвалідність дитинства ІІІ групи, у зв`язку з психічним розладом, що впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій. Таким чином, при укладенні кредитного договору позивач не міг у повній мірі вільно і свідомо приймати рішення та усвідомлювати зміст та наслідки кредитного договору. Визнання самим відповідачем факту, що графік платежів побудований на припущеннях, свідчить про відсутність чітких та визначених умов договору, що порушує права позичальника як споживача фінансових послуг та є підставою для визнання оспорюваних пунктів договору недійсними. Розміщення нової редакції графіку лише у веб-кабінеті не підтверджує, що позичальник був належним чином повідомлений про зміни, ознайомився з ними, погодився із пролонгацією, з огляду на його обмежені когнітивні здібності. Посилання відповідача на умови договору про «самостійне оновлення графіку» як доказ пролонгації кредиту, є юридично неспроможним. Використання виключно онлайн-кабінету для повідомлення про зміни фактично позбавляє позичальника можливості отримати інформацію, усвідомити її та надати згоду, що порушує принцип рівності сторін та добросовісності. Меморіальний ордер не може підтверджувати факт пролонгації договору, оскільки є внутрішнім документом банку. Щодо нарахування процентів, то їх розмір суперечить принципу справедливості та пропорційності. З приводу комісії за пролонгацію, то вона є формою продовження строку кредиту, а отже зміною істотної умови договору, що може бути здійснено лише за взаємною згодою сторін. На підставі викладеного представник відповідача просив задовольнити зустрічний позов про визнання окремих умов договору недійсним у повному обсязі.

В судове засідання представник позивача не з`явився, проте надіслав до суду клопотання про здійснення розгляду справи за його відсутності та просив задовольнити позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, проте у додаткових поясненнях просив розгляд справи здійснювати за його відсутності та представника.

Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст.ст. 207, 526, 527, 530, 536, 546, 549, 610-611, 625, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.

Судом встановлено, що 09.06.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит №4356154, відповідно до умов якого товариство зобов`язалося на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. договору (30 днів) надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 7200,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кроедит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаного з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника (а.с. 16-19).

Відповідно до п. 1.4. договору, терміни (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 09.07.2021.

Згідно з п. 1.5.1. договору, комісія за надання кредиту: 720,00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово.

Проценти за користування кредитом: 3240,00 грн., які нараховуються за ставкою 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2. договору).

Стандартна (базова) процента ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6. договору).

Відповідно до Додатку №1 до договору про споживчий кредит №4356154 від 09.06.2021 (Графік платежів) загальна вартість кредиту становить 11160,00 грн., яка складається з: 7200,00 грн. - сума кредиту за договором, 3240,00 грн. - проценти за користування кредитом; 720,00 грн. - комісія за надання кредиту (а.с. 20).

Відповідно до п. 6.3. договору, приймаючи пропозицію товариства про укладання цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та Правил, що розміщені на сайті товариства та є невідємною частиною цього договору.

Пунктом 2.1. договору визначено, що кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

Пунктом 2.3. кредитного договору визначено умови пролонгації строку кредитування. Факт здійснення відповідачем пролонгації підтверджується матеріалами справи (а.с. 118-121).

Також пунктом 7.1 кредитного договору визначено, що цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно з Правилами та відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п.2.1 цього Договору. Строк дії цього договору складає період, що починається з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. Сторони домовились, що повне виконання зобов`язань повинно відбутись не пізніше дати встановленої п. 1.4. договору. Якщо зі спливом 3-ого дня з моменту укладення цього договору кредитні кошти не будуть відправлені товариством та/або не будуть отримані позичальником відповідно до визначеного способу надання кредиту, дія цього договору може бути припинена достроково з відповідним відображенням в Особистому кабінеті.

Відповідно до п. 6 кредитного договору, вказаний кредитний договір укладено в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Як вбачається із анкети-заяви на кредит №4356154 від 08.06.2021 року, заповнення анкети ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , номер мобільного телефону НОМЕР_2 , паспорт громадянина України у формі картки НОМЕР_3 , заповнення заяви відбулося 08.06.2021 року об 11 год. 03 хв., автоматична перевірка 08.06.2021 року об 11 год. 04 хв., перевірка у БКІ 08.06.2021 року об 11 год. 04 хв., скоринг 08.06.2021 року об 11 год. 04 хв., підписання договору відбулося 09.06.2021 року о 07 год. 54 хв. (а.с. 15).

Отже, кредитний договір №4356154 від 09.06.2021 року підписаний ОСОБА_1 аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора U93076, який відправлений позичальнику 09.06.2021 року о 17 год. 54 хв. на номер телефону НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою ТОВ «Мілоан» (а.с. 21 на звороті).

Проаналізувавши матеріали справи, судом встановлено, що спірний кредитний договір був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий кредитодавцем на номер телефону, зазначений відповідачем при реєстрації на сайті кредитодавця, що і є безпосереднім підписом відповідача.

Ідентифікаційна частина договору в Розділі «Реквізити сторін» містить ідентифікуючі дані ОСОБА_1 , в тому числі зазначено номер телефону НОМЕР_2 та ІПН.

Кредитор свої зобов`язання за договором виконав та згідно з копією платіжного доручення №48355319 від 09.06.2021 року ТОВ «Мілоан» перерахувало ОСОБА_1 на картковий рахунок НОМЕР_4 , кредитні кошти згідно з договором №4356154 у розмірі 7200,00 грн. (а.с. 22).

На виконання ухвали суду АТ «Універсал Банк» 06.08.2025 року надало інформацію згідно з якою на ім`я ОСОБА_1 банком не було емітовано платіжну картку з прихованим номером НОМЕР_4 (а.с. 50-51). Разом з тим, суд звертає увагу, що факт укладення спірного договору з ТОВ «Мілоан» відповідачем визнається, як і сума кредиту 7200,00 грн., тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані факти не потребують доказування.

Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки, виконати інші обов`язки, передбачені кредитним договором, однак, умови кредитного договору не виконав. Крім того, сторонами погоджено графік платежів та основні умови кредитування, який містить інформацію про дату платежу, відсотки за користування кредитом, комісію за надання кредиту.

Відповідно до укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» договору відступлення прав вимоги №78-МЛ від 27.10.2021 року та витягу з Реєстру боржників від 27.10.2021 року, TOB «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №43561549 від 06.09.2021 року в загальному розмірі 27120,69 грн., з яких: 5989,00 грн. - залишок по тілу кредиту, 20411,69 грн. - залишок по відсотках, 720,00 грн. - залишок по комісії (а.с. 24-28, 29). Кількість днів прострочення - 79.

Слід відзначити, що 10.07.2025 року позивач надіслав відповідачу досудову вимогу про погашення заборгованості за договором, в якій повідомив про відступлення прав вимоги (а.с. 30).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові ВС від 09.09.2020 року у справі №732/670/19.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст.ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Вказаний вище договір відступлення прав вимоги є правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Доказів про неправомірність цього договору матеріали справи не містять. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, судом встановлено, що позивач надав належні і допустимі докази укладення із ОСОБА_1 кредитного договору №4356154 від 09.06.2021 року та отримання позичальником кредитних коштів в загальній сумі 7200,00 грн., що не оспорюється відповідачем.

Відповідно до відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4356154 встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 було здійснено сплату тіла кредиту в розмірі по 360,00 грн., 205,00 грн., 331,00 грн., 315,00 грн., а всього на суму 1211,00 грн., тому до стягнення з відповідача підлягає сума за тілом кредиту в розмірі 5989,00 грн. (а.с. 22-23).

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів в загальному розмірі 20411,69 грн., то суд дійшов такого висновку.

Представник відповідача посилається на те, що надані позивачем розрахунки сум боргу за кредитним договором не можуть бути належними доказами безспірного розміру грошових зобов`язань відповідача та не є первинними документами.

Разом з тим, суд вважає безпідставними такі доводи, оскільки позивач не є первісним кредитором та/або банком відповідача та не може мати доступу до карткового рахунку відповідача і формувати відповідні виписки по рахунку, що є первинними документами бухгалтерського обліку, оскільки не є його власником та вказана інформація є банківською таємницею, доступ до якої має лише відповідач, як клієнт банку. Водночас, із наданих позивачем відомостей про щоденні нарахування та погашення вбачається, що вона відповідає вимогам закону, є чіткою, зрозумілою, узгоджується із умовами кредитного договору, з неї встановлено розмір основного боргу, нараховані відсотки, сума платежів та залишки непогашеної відповідачем заборгованості (ас. 22-23). В свою чергу, стороною відповідача не було спростовано надані позивачем розрахунки заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності.

Судом встановлено, що проценти за користування кредитними коштами нараховувались щоденно запроцентною ставкою 1,5% від тіла кредиту, загальна сума процентів за весь період користування кредитогм у розмірі 3240 грн передбачалася договором за умови належного та своєчасного виконання зобов`язань боржником. Т

Позичальник, укладаючи кредитний договір, був повністю ознайомлений із розміром нарахованих відсотків і загальною вартістю кредиту. Відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування», до укладення договору позичальнику було надано паспорт споживчого кредиту, в якому окремо й чітко зазначено як розмір процентної ставки, так і загальна сума до повернення, що включає тіло кредиту та відсотки. Підтвердженням цього є сам факт укладення договору та проходження повної процедури акцепту оферти, під час якої позичальник мав змогу ознайомитися з усіма умовами та погодитися з ними, що підтверджується електронними засобами фіксації (ідентифікацією, підписом, SMS-підтвердженням тощо). Отже, відсотки, які були погоджені між сторонами договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16, наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Проаналізувавши викладене вище, суд вважає, що розмір процентів був визначений сторонами договору, погоджений та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо стягнення заборгованості по комісії за кредитним договором у розмірі 720,00 грн., то варто вказати, що позичальнику були надані кошти на споживчі цілі, а тому, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У розумінні положень чинного законодавства України надання грошових коштів є послугою.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Як вказано у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 666/4957/15-ц, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За таких обставин, пункти кредитних договорів про сплату комісії за надання кредитних коштів є нікчемними.

За ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.ч. 1-3ст. 216 ЦК України).

За змістом ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За вказаних обставин, вимога про стягнення комісії задоволенню не підлягає.

Отже, дослідивши надані докази, суд вважає доведеним обставину порушення умов кредитного договору в частині своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлений договором термін, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в загальному розмірі 26400,69 грн. (5989,00 грн. тіла кредиту + 20411,69 грн. - процентів).

З приводу заявленого відповідачем зустрічного позову, то він задоволенню не підлягає за недоведеністю.

На підтвердження свої зустрічних вимог ОСОБА_1 долучено довідку до акту огляду МСЕК, згідно з якою він є інвалідом з дитинства, має третю групу з 30.09.2016 року, безтерміново (а.с. 73).

Разом з тим, суд зазначає, що на момент укладення кредитного договору рішенням суду відповідач не був визнаний недієздатним або обмежено дієздатним. Що свідчить про те, що він зберігає повну цивільну дієздатність, мав право самостійно здійснювати свої права та обов`язки, укладати правочини, брати участь у судових процесах та нести юридичну відповідальність.

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Наявність довідки про інвалідність не є автоматичною підставою для обмеження дієздатності та звільнення від виконання договірного зобов`язання.

Згідно із вимогами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Стороною відповідача оспорюються положення договору в частині нарахування процентів у розмірі, що перевищує розмір тіла кредиту в сумі 20411,69 грн. та умов щодо стягнення комісії у сумі 720,00 грн.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів згідно зі ст. 4 ЦПК України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст.11, ч.ч. 1 ,2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Частиною 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

Частинами 2, 3 ст 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Умови укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 спірного кредитного договору містять детальний опис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, комісії, тощо. Позичальник ОСОБА_1 був повідомлений про строк повернення кредиту та розмір процентів, комісії, висловив свою згоду на укладення договору кредиту саме в такій редакції на умовах, визначених та відображених у цьому договорі.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 405/4719/16-ц йдеться про те, що «встановивши, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник був ознайомлений зі змістом договору, про що свідчить його підпис; у подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу; не звертався до банку щодо роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань і не заявляв про те, що йому незрозумілі умови кредитного договору, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, відсутності підстав щодо нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману».

Враховуючи принцип свободи договору, ОСОБА_1 мав можливість не вступати у кредитні відносини з товариством. Підписавши договір кредиту, позичальник засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, тривалий час виконував умови договору щодо сплати комісії за оспорюваним пунктом договору, здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, умови договору про комісію за обслуговування кредиту не оспорював.

Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19, пунктах 33.4.-33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За вказаних обставин суд не вбачає підстав для визнання недійсним умов договору про споживчий кредит, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , а також для задоволення решти позовних вимог за зустрічним позовом (які є похідними), оскільки не встановлено,що ТОВ «Мілоан» в даних правовідносинах порушило права та інтереси відповідача як споживача.

При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (97,35%) в розмірі 2357,81 грн.

Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., то вона підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Положенням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі частково задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Слід відзначити, що витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог.

До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: ордер (а.с. 34), договір про надання правової допомоги №0107 від 01.07.2025 року (а.с. 32 на звороті), акт наданих послуг від 06.07.2025 року (а.с. 33), детальний опис наданих послуг (а.с. 33 на звороті).

Згідно з п. 2.3. договору про надання правової допомоги, вартість наданих послуг правничої допомоги за одну кредитну справу складає 8000,00 грн. без ПДВ.

Відповідно до детального опису наданих послуг від 06.07.2025 року, адвокатським об`єднанням було надано наступну юридичну допомогу: усна консультація клієнта витрачено 30 хв.; ознайомлення з матеріалами кредитної справи - 2 год., погодження правової позиції клієнта - 30 хв., складення позовної заяви - 3 год. 30 хв., всього 6 год. 30 хв.

Вирішуючи питання обґрунтованості щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., слід приймати до уваги викладене нижче.

Як зазначено ВС в постанові від 17.01.2022 року № 756/8241/20, зустріч із клієнтом та погодження заперечень на касаційну скаргу мають організаційний характер, є складовими підготовки відзиву на касаційну скаргу та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга, немає підтвердження, що клієнту разом із тим здійснювалося надання консультацій правового характеру, а тому такі витрати не підлягають компенсації.

З огляду на викладене, надання представником позивача такої правничої послуги як надання усної консультації та погодження правової позиції, не можуть включатися до витрат на правову допомогу, оскільки вони не підтвердженні належними доказами. Отже вказані послуги не підлягають врахуванню судом.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 року у справі № 911/2737/17, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 року № 640/8316/20, від 21.10.2021 року у справі № 420/4820/19 тощо).

Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин даної справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. є завищеними та недостатньо обґрунтованими.

З урахуванням предмета спору, ціни позову, складністю справи, обсягу виконаної роботи, необхідності та розумності відповідних витрат, враховуючи, що витрати у визначеному позивачем розмірі не є пропорційними до ціни позову, суд визначає вартість наданих юридичних послуг в розмірі 6000,00 грн., що відповідає критеріям розумності та співмірності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 11, 12 , ст.ст. 203, 204, 207, 2015, 217, 526, 530, 536, 625, 628, 629, 639, 1048, 1054, 1055, 1077, 1082 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 19, 76-82, 89, 121, 137, 141, 259, 263-265, 268, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №4356154 від 09.06.2021 року у розмірі 26400,69 грн. (двадцять шість тисяч чотириста гривень 69 коп.).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» витрати на оплату судового збору в розмірі 2357,81 грн. (дві тисячі триста п`ятдесят сім гривень 81 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. (шість тисяч гривень 00 коп.).

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання недійсним окремих умов кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», , місцезнаходження: 79029, місто Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корп. 28, 4-й поверх.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складений 10.12.2025 року.

Суддя: