Справа № 338/7/24
Провадження № 22-ц/4808/303/25
Головуючий у 1 інстанції СТРУТИНСЬКИЙ Р. Р.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2024 року, в складі судді Струтинського Р. Р., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 15 квітня 2024 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА»(надалі ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА») звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами у загальному розмірі 67 860 грн та судових витрат у справі. В обґрунтування позовних вимог посилався на те. що 19 грудня 2022 року між ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 укладено кредитні договори № 22010-12/2022, № 22097-12/2022 шляхом обміну електронними повідомленнями, які підписані у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Всупереч умовам договорів та вимог законодавства відповідачка не виконала своїх зобов`язань та допустила заборгованість.

У подальшому 28 липня 2023 року між ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» було укладено договір факторингу № 28072023, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до боржників, зокрема, і до відповідачки за вказаними договорами.

Посилаючись на вказані обставини ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» просило задовольнити позов.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2024 року позов ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна»:

- 28 860 грн заборгованості за кредитним договором№ 22010-12/2022 від 19 грудня 2022 року, що складається з 7 400 грн заборгованості за тілом кредиту та 21 460 грн заборгованості за простроченими відсотками;

- 39 000 грн заборгованості за кредитним договором№ 22097-12/2022 від 19 грудня 2022 року, що складається з 10 000 грн заборгованості за тілом кредиту та 29 000 грн заборгованості за простроченими відсотками, а також 2 684 грн у відшкодування судових витрат, а разом 70 544 грн.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2024 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2024 року скасувати, ухвалити нове, яким скасувати заборгованість за простроченими відсотками за кредитними договорами.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка про ухвалення судового рішення дізналася від свого представника, який ознайомився з матеріалами справи, ухвали про відкриття провадження та тексту заочного рішення на поштову адресу за якою остання зареєстрована, перелічені документи не отримувала. Таким чином, фактично була позбавлена можливості подати відзив на позовну заяву та докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В подальшому відповідачкою 24 вересня 2024 року було подано заяву про перегляд заочного рішення, яка була розглянута судом першої інстанції тільки 03 грудня 2024 року, що відповідно до ч. 2. ст. 286 ЦПК України є грубим порушенням норм процесуального права. Адже, така заява має бути розглянута судом протягом 15 днів з дня її надходження.

Крім того, нарахована сума заборгованості за відсотками, які позивач намагається стягнути насправді є штрафом в розумінні положень ст. 549 ЦК України, до якого застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Також, зазначає, що матеріали справи не містять даних про те, що ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» виконало свої зобов`язання щодо передачі грошових коштів, так як долучені до матеріалів справи договори факторингу не містять сум, тобто свідчать, що вони є безоплатними, інших даних, які підтверджують факт оплати в матеріалах справи не міститься. Наведена обставина ставить під сумнів перехід грошової вимоги до позивача.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 1 статті 184 ЦПК України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Відповідно до частини 1 статті 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до частин 6, 7 статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Згідно частини 8, 9 статті 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

За правилом ч. 5, 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Як виснував Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 24 червня 2024 року в справі № 554/7669/21 (провадження № 61-5805сво23) реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання

Згідно ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Порядок повідомлення учасників справи про розгляд справи встановлений ст. 128-130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про вчинення відповідної процесуальної дії може свідчити розписка. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Установлено, що 26 грудня 2023 року ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» засобами поштового зв`язку до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області подано позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 45).

Виконуючи приписи а. 2 ч. 1 ст. 187 ЦПК України та відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції з`ясував зареєстроване місце проживання відповідачки (а.с. 47) та в подальшому всі процесуальні документи та судові повістки направляв за цією адресою.

Так, рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 349, № 104 підтверджується, що копію ухвали Тисменицького районного суду Івано-Франківської області про відкриття провадження у справі від 12 лютого 2024 року та судову повістку про виклик до суду, ОСОБА_1 отримала 19 березня 2024 року та 28 березня 2024 року відповідно (а.с. 56, 57).

В судове засідання, яке було призначене на 11 квітня 2024 року, ОСОБА_1 , не з`явилась.

Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

На такі випадки відповідачка в своїй апеляційній скарзі не посилається, а тому доводи скарги в цій частині є безпідставними та не є такими, з якими закон пов`язує обов`язкове скасування рішення суду, оскільки ухвала про відкриття провадження у справі та судова повістка були вручені відповідачці вона не була позбавлена можливості подати відзив на позовну заяву та докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Також згідно із ч. 3 ст. 376 ЦПК України не є підставою для обов`язкового скасування рішення суду порушення судом першої інстанції строку розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Щодо вирішення справи по суді спору колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно набув право вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості. Нарахування суми заборгованості та відсотків по кредиту відображено у розрахунку заборгованості, який відповідачем належними та допустимими доказами не спростований, а тому оцінивши у сукупності надані докази у справі, дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно п. 1) ч. 1ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з положеннями ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Установлено, що 19 грудня 2022 року між ТзОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 22010-12/2022 шляхом обміну електронними повідомленнями у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 7 400 грн строком на 25 днів, тобто до 12 січня 2023 року, зі сплатою за користування кредитом 273,75% річних (а.с. 6-8).

19 грудня 2022 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 22097-12/2022 також шляхом обміну електронними повідомленнями у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 10 000 грн строком на 25 днів, тобто до 12 січня 2023 року, зі сплатою за користування кредитом 182,5% річних (а.с. 22-24).

Укладаючи зазначені договори, сторони погодили, що кредит надається строком на 25 днів до 12 січня 2023 року (пункт 1.2).

Згідно пункту 2.1. договорів сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом 2.3. визначено, що у разі якщо клієнт не сплатив кредит у строк передбачений п. 1.2. цього договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5 % на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому Клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору.

Відповідно до п. 2.4. Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

28 липня 2023 року між ТзОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» укладено договір факторингу № 28072023.

Відповідно до реєстру боржників № 1 до договору факторингу від 28 липня 2023 року № 28072023 ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» набуло права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 22010-12/2022 від 19 грудня 2022 року в сумі 28 860, 00 грн з яких: 7 400 грн сума заборгованості по тілу кредиту, 21 460 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 21).

Відповідно до реєстру боржників № 1 до договору факторингу від 28 липня 2023 року № 28072023 ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» набуло права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 22097-12/2022 від 19 грудня 2022 року в сумі 39 000 грн з яких: 10 000 грн сума заборгованості по тілу кредиту, 29 000 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 37).

Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частини третя, шоста, сьома, дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 не заперечується факт отримання кредитів за вищезгаданими договорами у розмірі 7 400 грн та 10 000 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 22010-12/2022 за період з 19 грудня 2022 року по 01 грудня 2023 року позивачем нарахована заборгованість в сумі 28 860 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 7 400 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 21 460 грн (а.с. 13-14).

За той самий період за кредитним договором № 22097-12/2022 позивачем нарахована заборгованість в сумі 39 000 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 10 000 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 29 000 грн (а.с. 29-30).

Між тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), а тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного розрахунку заборгованості зі сплати відсотків за договором є обґрунтованими.

Таким чином нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування законом не передбачене, тому враховуючи положення п. 1.2, 1.4, 2.3, 2.4 кредитних договорів та не виконання відповідачкою своїх зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків, строк кредитування за обома договорами закінчився 12 січня 2023 року.

Відтак, стягненню підлягає заборгованість за період з 19 грудня 2022 року по 12 січня 2023 року включно в розмірі:

-за договором № 22010-12/2022: в сумі 8 787 грн 50 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 7 400 грн та заборгованості зі сплати відсотків в сумі 1 387 грн. 50 коп;

-за договором № 22097-12/2022: в сумі 11 250 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 10 000 грн та заборгованості зі сплати відсотків в сумі 1 250 грн,

які і підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, належним чином не оцінив надані сторонами докази, надав неправильну правову оцінку доводам та доказам позивача, ухвалене судове рішення суду першої інстанцій необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Твердження ОСОБА_1 , що нараховані відсотки за користування кредитом фактично є штрафом у розмінні ст. 549 ЦК України є помилковим внаслідок неправильного тлумачення цієї правової норми.

Так, судом встановлено, що позивачем не заявлено вимоги про стягнення штрафу, пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат чи іншої відповідальності за невиконання зобов`язань за договором.

Проценти за кредитним договором є платою за користування кредитом, а не штрафними санкціями, як помилково вважає скаржниця.

З огляду на викладене, скаржницею хибно ототожнено проценти за користування кредитом, які передбачені статтями 1048, 1056-1 ЦК України, що нараховуються протягом строку договору, та неустойку (штраф, пеню) у разі невиконання (порушення, прострочення) зобов`язання боржником за договором.

За таких обставин, колегія суддів робить висновок, що позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом є обґрунтованими, відтак підлягають стягненню з відповідачки у вищезазначеному розмірі.

Доводи скарги щодо недоведеності переходу права вимоги до позивача в зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження оплатності договору факторингу також є безпідставними.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно положень ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно змісту ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

На підтвердження переходу права вимоги за вказаним кредитним договором позивач посилається на те, що 28 липня 2023 року між ТзОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» укладено договір факторингу № 28072023 (а.с. 15-18).

Відповідно до п. 2.1 договору факторингу, згідно умов цього Договору клієнт відступає (передає) фактору права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та у строки встановлені цим договором.

Згідно п. 3.1.3. договору факторингу, сторони погодили, що право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання цього договору після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей за кредитними договорами (а. с. 15).

Відповідно до реєстру боржників № 1 до договору факторингу від 28 липня 2023 року № 28072023 ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» набуло права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 22010-12/2022 від 19 грудня 2022 року в сумі 28 860, 00 грн з яких: 7 400 грн заборгованість по тілу кредиту, 21 460 грн - заборгованість за відсотками (а.с. 21).

Відповідно до реєстру боржників № 1 до договору факторингу від 28 липня 2023 року № 28072023 ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» набуло права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 22097-12/2022 від 19 грудня 2022 року в сумі 39 000 грн з яких: 10 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 29 000 грн - заборгованість за відсотками (а.с. 37).

Відповідно до п. 12.1. Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє 3 (три) роки після його укладення, але не менше, ніж до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (а.с. 17).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не надала суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, в силу прямого припису статті 204 ЦК України їх правомірність презюмується.

Отже, долучений до справ договір факторингу є чинними, його дійсність ніким не оспорено, а тому він підлягає до виконання.

Враховуючи, викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитними договорами № 22010-12/2022 та № 22097-12/2022 від 19 грудня 2022 року.

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка у справі звільнена від сплати судового збору в порядку визначеномуп. п. г, п. 2, ч. 1ст. 8 ЗУ «Про судовий збір», тому судові витрати у вигляді судового збору згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України компенсуються за рахунок держави.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, рішення суду першої інстанцій скасовано й ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, а сума задоволених позовних вимог складає 29,52% від позовних вимог, сплачений ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» судовий збір за подання позовної заяви підлягає компенсації за рахунок держави у розмірі 792 грн. 50 коп. (2 684 грн. * 29,52%) в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» заборгованість за договором кредитної лінії № 22010-12/2022 від 19 грудня 2022 року період з 19 грудня 2022 року по 12 січня 2023 року включно в сумі 8 787 (вісім тисяч сімсот вісімдесят сім) грн. 50 коп. з яких: 7 400 грн. заборгованість за тілом кредиту та 1 387 грн. 50 заборгованість за процентами.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» заборгованість за договором кредитної лінії № 22097-12/2022 від 19 грудня 2022 року період з 19 грудня 2022 року по 12 січня 2023 року включно в сумі 11 250 (одинадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн. з яких: 10 000 грн. заборгованість за тілом кредиту та 1 250 грн. заборгованість за процентами.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 792 (сімсот дев`яносто дві) грн. 50 коп. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 березня 2025 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська