ПОСТАНОВА

Іменем України

04 березня 2025 року м. Кропивницький

справа № 398/960/24

провадження № 22-ц/4809/587/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 листопада 2024 року у складі головуючого судді Подоляк Я. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви, письмових пояснень і ухвали суду першої інстанції.

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити факт удочеріння ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (останнє місце проживання с. Куца Балка Вільшанського району Кіровоградської області), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування зазначала, що коли їй було три роки померла її мати ОСОБА_6 .

21 лютого 1958 року її батько ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_8 .

Від шлюбу у ОСОБА_7 та ОСОБА_5 спільних дітей не було.

Протягом усього життя ОСОБА_5 називала її своєю донькою.

ОСОБА_5 постійно представляла її інтереси в закладах освіти, державних органах тощо.

За час спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 змінили місце проживання з с. Червоне Гайворонського району Кіровоградської області на с. Котовське Вільшанського району Кіровоградської області, де отримали у приватне користування земельні ділянки (пай).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько заявниці ОСОБА_7 , і після його смерті вона успадкувала земельну ділянку (пай).

Після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_1 продовжувала родинні стосунки із ОСОБА_5 і відвідувала її так часто, як дозволяв стан здоров`я.

Заявниця вказує, що ОСОБА_5 також мала у власності земельну ділянку, яку здавала в оренду, а на кошти за орендну плату винаймала людей, які допомагали їй у веденні домашнього господарства.

Крім того, ОСОБА_5 мала пільги як дитина війни.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла, на її похорон заявниця приїхати не встигла.

15 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса з метою подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , однак отримала відмову, оскільки нею не було надано документів, які б підтверджували ступінь її споріднення зі спадкодавцем.

Заявниця стверджує, що померла відносилась до неї, як до своєї дочки, виконувала обов`язки, які виконує рідна мати, однак чи оформлювались відповідні документи за наслідком її удочеріння ОСОБА_5 , їй достеменно невідомо.

На звернення до органу ДРАЦС стосовно відомостей про удочеріння, які містяться в книгах реєстрації актів цивільного стану і метричних книгах, що зберігаються у архівах відділів, таких відомостей не виявлено.

Крім того, під час збору документів, необхідних для оформлення спадщини, ОСОБА_1 дізналась, що за життя ОСОБА_5 було складено заповіт на особу, яка їй особисто не знайома та у родинних відносинах з померлою не перебувала.

04 січня 2024 року заявниця направила на адресу приватного нотаріуса заяву щодо отримання обов`язкової частки спадкового майна, а саме 50%, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 та на яке вона має безспірне право відповідно до чинного законодавства, однак отримала відмову, у якій їй було роз`яснено, що право на обов`язкову частку мають непрацездатні діти спадкодавця, незалежно від змісту заповіту, та зазначено про необхідність надання документів, що підтверджують її родинний зв`язок зі спадкодавцем.

ОСОБА_1 зазначає, що встановлення даного факту їй необхідне для оформлення обов`язкової частки у спадщині, що залишилась після смерті ОСОБА_5 .

Вважає, що в даній справі відсутній спір про право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки наразі вона є непрацездатною особою, тобто особою яка досягла віку, що дає право на призначення пенсії за віком.

Крім того, встановлення факту перебування у родинних відносинах з ОСОБА_5 дасть їй можливість безперешкодного доступу до житлового приміщення, де проживали її батько ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , та де зберігаються сімейні фото, речі тощо, які дорогі їй як пам`ять.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 липня 2024 року залучено до участі у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування в родинних відносинах, заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які прийняли спадщину (а.с.113-114).

Заінтересована особа у справі ОСОБА_2 подала до суду письмові пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні вимог заявниці, зазначила, що позитивне рішення у цій справі може суттєво вплинути на її права, як єдиного спадкоємця після смерті ОСОБА_5 крім того вказала, що ОСОБА_1 проживала окремо від ОСОБА_5 і дуже рідко приїздила до неї в гості. Останні роки свого життя ОСОБА_5 проживала разом із ОСОБА_2 , яка доглядала її. За життя ОСОБА_5 склала заповіт на ОСОБА_2 .

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування в родинних відносинах, залишено без розгляду.

Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції встановив, що між заявницею та заінтересованими особами, які є спадкоємцями за заповітом, у справі виник спір про право на спадкове майно, а тому така справа має бути розглянута за правилами позовного провадження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 листопада 2024 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не зазначено, хто із спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5 , у порядку, передбаченому ЦК України оспорює факт родинних відносин та право на прийняття спадщини заявниці ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, висновок суду про наявність спору про право є передчасним.

Вказала, що заінтересовані особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є спадкоємцями за законом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано, що згідно вимог ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Участь учасників справи в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Учасники справи в судове засідання, призначене на 10 годину 00 хвилин 04 березня 2025 року не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги (а.с. 207-208).

03 березня 2025 року через систему електроний суд до Кропивницького апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с.214).

04 березня 2025 року через систему електроний суд до Кропивницького апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с.215-216).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, поняття "спір про право" пов`язане виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право.

У постанові Верховного Суду від 13 серпня 2024 року у справі №489/1313/21 зроблено висновок, що: «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

За таких обставин, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними, такі справи розглядаються судами за правилами позовного провадження.

Згідно правового висновку, зазначеного в Постанові Верховного Суду від 18.07.2022 №755/9100/18, наявність спору про право повинна встановлюватися за ознакою можливого заперечення суб`єктивного права особи, щодо якого виникає спір.

За приписами часини 6 статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні можливе при умові, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Заявниця зазначала, що встановлення факту перебування у родинних відносинах з померлою їй необхідне для здійснення спадкового права на отримання обов`язкової частки у спадковому майні, що залишилось після смерті ОСОБА_5 .

З матеріалів спадкової справи №107/2023, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Ткачової Ю. О. звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.79-110).

12 квітня 2011 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй надень смерті і на що за законом вона матиме право ОСОБА_3 (а.с.99).

05 квітня 2021 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті заповіла належний їй житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 (а.с.87).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №74586219 від 02 листопада 2023 року, зазначені заповіти чинні та не скасовані.

Крім того, із заявою про бажання отримати обов`язкову частку, а саме 50% майна, що залишилось після смерті ОСОБА_5 , яке б їй належало відповідно до законодавства України, до приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Ткачової Ю. О. також звернулась ОСОБА_4 .

Однак, на вказану заяву, нотаріусом, листом від 22 січня 2024 року №12/02-14 було повідомлено ОСОБА_1 про необхідність надання документів, що підтверджують родинний зв`язок зі спадкодавцем.

Крім того, листом приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області від 20 березня 2024 року №58/02-14 заявниці було роз`яснено, що у разі ненадання нею відповідних документів, про які було зазначено у листі від 22 січня 2024 року №12/02-14, свідоцтво про право на спадщину буде видано спадкоємцям за заповітом.

Залишаючи заяву без розгляду суд першої інстанції встановив, що між заявницею та заінтересованими особами, які є спадкоємцями за заповітом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій справі виник спір про право на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , а тому така справа має бути розглянута за правилами позовного провадження.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки наявними у справі доказами підтверджено наявність між заявницею та заінтересованими особами спору про право.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для скасування судового рішення яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Оскільки оскаржувана ухвала залишена без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК - відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 06.03.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді С. І. Мурашко

О. І. Чельник