Провадження № 22-ц/812/2081/25, № 22-ц/812/2130/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2025 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарями судового засідання: Коростієнко Н.С., Лівшенком О.С.,

за участю: позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 , її представника адвоката Дяковського О.С., відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , його представника адвоката Нечипайла Р.С., представника третьої особи адвоката Скороход А.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні цивільну справу №484/3753/23 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Коваленко Наталії Анатоліївни у приміщенні цього суду 30 вересня 2025 року, повний текст складено того ж дня, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне підприємство «СЮІТА 2006», про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне підприємство «СЮІТА 2006», про визнання майна особистою приватною власністю,

у с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позов мотивовано тим, що 06 червня 1992 року між сторонами було укладено шлюб. На день подання позову фактичні шлюбні відносини припинено і сторони проживають окремо. За період перебування у шлюбі було набуто спільне майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 ; двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Сторонами у період шлюбу було набуто у власність майно загальною вартістю 644700 грн.

Посилаючись на викладене, позивачка просила здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 серпня 2023 року у справі була затверджена укладена сторонами мирова угода, відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 залишаються у власності ОСОБА_2 , а останній зобов`язується відшкодувати позивачці вартість квартири АДРЕСА_1 в сумі 323500 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2024 року ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 серпня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

18 березня 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій просила здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_2 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію належної частки квартири АДРЕСА_1 325000 грн.; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Також просить стягнути судові витрати на правову допомогу з відповідача. 25.03.2025 вказала, що в порядку поділу майна подружжя просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь 325 00, 00 грн. грошової компенсації належної частки квартири АДРЕСА_1 .

18 березня 2024 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позов мотивовано тим, що повна оплата квартири АДРЕСА_2 була здійснена за кошти, які йому подарував батько ОСОБА_4 , тому вважає, що ця квартира є його особистою власністю, оскільки придбана за його особисті кошти.

Посилаючись на викладене, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 та на нежитлове приміщення № 79, загальною площею 14.7 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 березня 2024 року у справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватне підприємство «СЮІТА 2006» (далі- ПП «СЮІТА 2006»).

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 червня 2024 року прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю подружжя.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 липня 2024 року було, зокрема, прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним та зустрічним позовом заяву ОСОБА_2 про збільшення позовних (зустрічних) вимог до раніше заявлених (за зустрічною позовною заявою).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 вересня 2025 року у задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено.

Рішення щодо первісного позову суд першої інстанції мотивував тим, що на час звернення позивача ОСОБА_1 із вказаним позовом у Першому відділі державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало на примусовому виконанні виконавче провадження (відкрито 10 березня 2023 року) № 71257042 про стягнення боргу у сумі 5097231,81 грн з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства ПП «СЮІТА 2006», в межах якого головний державний виконавець наклав арешт на майно, що належить боржнику. На день ухвалення рішення у справі борг не повернуто, ОСОБА_1 .

Встановивши такі обставини, спираючись на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18), суд виснував, що вирішення спору безпосередньо стосується прав та/або інтересів ПП «СЮІТА 2006», зазначив, що не заперечує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності, але зазначив те, що реалізація цього права не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю.

Щодо зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна, набутого у шлюбі, у тому числі спільності коштів в сумі 8900,00 грн., сплачених на виконання умов договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , а також коштів, витрачених на придбання нежитлового приміщення № 79 загальною площею 14.7 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду в частині відмови у задоволенні первісної позовної заяви є незаконним, необґрунтованим, суд неповно з`ясував обставин справи та просить його скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти в цій частині нове рішення, задовольнивши її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження суду про те, що поділ майна подружжя у цій справі не може використовуватися позивачем та відповідачем для уникнення сплати боргу ОСОБА_1 як боржником за вимогами про стягнення боргу та виконання судового рішення, є помилковим. Так, квартира в багатоквартирному будинку - це неподільна річ, оскільки поділ призвів би до порушення її функціонального призначення (виникнення двох самостійних об`єктів без технічної можливості забезпечення окремих входів, санвузлів, комунікацій тощо). За статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі, якщо це можливо без непропорційного зменшення вартості майна та без порушення норм технічної експлуатації. Якщо ж це неможливо, співвласник має право лише на компенсацію вартості частки, а не на виділ у натурі. На торги виставляється не окрема кімната, а ідеальна 1/2 частка у праві власності на квартиру. Це означає, що покупець не отримає право користування конкретною кімнатою, а лише стане співвласником майна з іншою особою. Тому ринкова вартість частки значно нижча від її номінальної (половини вартості всієї квартири). В матеріалах справи наявна оцінка майна на двокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідна оцінка майна не оспорювалася відповідачем, що вказує про те, що сума компенсації влаштовує сторону. ПП «СЮІТА 2006» також не заявляла клопотання про призначення судової експертизи, що свідчить про погодження із вартістю квартири. ОСОБА_1 у судовому засіданні пропонувала ПП «СЮІТА 2006» погодитись на компенсацію за частину квартири та нежитлового приміщення грошима, але воно відмовилось. Отже, саме третя сторона, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ухиляється від отримання грошей. Предметом боргу по справі про банкрутство є саме гроші, а не квартира. ОСОБА_1 вважає, що отримання половини вартості майна за частку не може розцінюватися як ухилення від виконання будь якого зобов`язання, адже кошти будуть надходити на рахунок, який підвладний органам виконавчої служби та стягнення не буде складати відповідної складності. Крім того, ОСОБА_1 наголошує, що суд першої інстанції формально здійснив посилання на судову практику без дійсного з`ясування поведінки позивача з урахуванням поданої заяви на зміну предмета позову. Також зі змісту судового рішення суд зазначив про розписку, проте правову природу зарахування коштів в порядку компенсації не здійснив. Відповідно до розписки від 14 серпня 2023 р. ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 323500 грн. на виконання ухвали від 01 серпня 2023 р. в рахунок відшкодування вартості квартир за адресою: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 . Претензій до ОСОБА_2 не мала. ОСОБА_1 також зазначає, що під час розгляду справи була встановлена неможливість врегулювання даного спору в позасудовому чи судовому порядку, тому висновок суду про відсутність фактичного спору не відповідає обставинам справи та є передчасним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову є незаконним, необґрунтованим та просить його скасувати в цій частині, прийняти нове рішення, задовольнивши його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що спірне майно ним придбано за особисті кошти, що виключає існування спільної сумісної власності подружжя. Так, зі змісту судового рішення суду першої інстанції зазначено, що «презумпцію спільності майна набутого у шлюбі, у тому числі спільності коштів в сумі 8900 грн, сплачених на виконання умов договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , не спростовано». Проте з такою позицією ОСОБА_2 не погоджується та зазначає, що 28 жовтня 2006 року ОСОБА_4 , 1936 року народження, перед тим як лягати до лікарні урочисто, в колі родини передав йому 8270 доларів США як подарунок на придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Наступного дня батько потрапив до лікарні, де лікувався, а згодом, на жаль, помер. Мати також вже померла. Головним свідком була ОСОБА_1 , яка також була допитана у Первомайському міськрайонному суді Миколаївської області і підтвердила факт передачі грошей у сумі 8270 доларів США для купівлі двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . 06 листопада 2006 року ОСОБА_2 її купив. Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на заяву до суду від 14 квітня 2016 року, яку написала ОСОБА_1 , коли сторони намагались в черговий раз розлучитись. В цій заяві задовго до виникнення справи про поділ майна документально підтверджено, що гроші у сумі 8270 доларів США батько ОСОБА_4 дав своєму синові ОСОБА_2 , щоб той купив вибрану ним двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . Суд першої інстанції не надав цьому доказу належної оцінки, що суперечить статті 89 ЦПК України. Також ОСОБА_2 наголошує, що твердження суду про «навмисне ухилення від сплати боргу» є лише припущенням, яке не може бути покладене в основу рішення (стаття 81 ЦПК України) та є таким, що не відповідає дійсності, обставинам справи та не відноситься до справи та зустрічного позову, він не є учасником виконавчого провадження чи справи про банкрутство. ОСОБА_2 зазначає, що на момент передачі грошей будь-якого боргу не існувало, тому не могло бути наміру ухилятися від його сплати. Суд першої інстанції не врахував письмову розписку дружини від 14 квітня 2016 року, яку ще за п`ять років до виникнення боргу вона власноруч написала, у якій підтвердила, що кошти для купівлі квартири надав батько чоловіка. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив того факту, що ОСОБА_2 з дружиною не живе разом і не веде з нею суспільно господарство після 2009 року, навіть реєстрації проживання в них різні, а саме: він проживає за адресою: АДРЕСА_6 , а ОСОБА_1 - за адресою: АДРЕСА_3 , яку вона вважає своєю та за яку йде спір. Крім того, дії ОСОБА_2 свідчать про добросовісність набуття нерухомості як особистої приватної власності, і після підписання мирової угоди він не вчиняв жодних нотаріальних дій. Зазначенні факти та докази свідчать про те, що ОСОБА_2 не знав про борг його дружини перед ПП «СЮІТА 2006» і не брав участі у спробах ухилення, це підтверджує його добросовісність. ПП «СЮІТА 2006» не надала доказів, що саме дії ОСОБА_2 були спрямовані на ухилення, не надала варіанти поділу майна та не спростувала оцінок майна, які наявні в матеріалах справи. Таким чином, висновок суду про «зловживання правом» є припущенням, а не встановленим фактом без всебічного та повного з`ясування обставин. Суд також не врахував, що іншого джерела коштів у ОСОБА_2 на придбання майна не було, оскільки він з 1999 році перебуває на пенсії з інвалідності зі статусом інвалід війни, травму отримав при виконанні службових обов`язків. Таким чином суд першої інстанції надав суттєву перевагу припущенням третьої особи та залишив поза увагою доводи, викладені у зустрічній позовній заяві та в письмовому поясненню до дебатів, чим здійснено грубе порушення рівності та змагальності сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ПП «СЮІТА 2006» вказує на необґрунтованість доводів апеляційних скарг, правильність висновків суду першої інстанції та просить залишити скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, їхніх представників та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, дослідивши матеріали справи, оцінивши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких міркувань.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним положенням закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, з 06 червня 1992 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі (том 1, а.с.7).

У суді першої та апеляційної інстанцій сторони стверджували, що на час розгляду справи шлюбні відносини між ними фактично припинені, вони перебувають за кордоном та проживають окремо один від одного.

Під час перебування сторін у шлюбі були придбані дві двокімнатні квартири.

Право власності на вказане майно зареєстровано за ОСОБА_2 .

Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04), дата реєстрації 20 лютого 2015 року; документ, що поданий для державної реєстрації - договір купівлі-продажу квартири серії 3103 від 10 вересня 2008 року; а також зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04), дата реєстрації 07 серпня 2013 року; документ, що поданий для державної реєстрації - договір купівлі-продажу квартири серія та номер 2763 від 06 листопада 2006 року, видавник - приватний нотаріус Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Суліма В.Ф. (том1, а.с. 8-9, 10, 12-13).

Також згідно договору купівлі-продажу від 04 лютого 2021 року ОСОБА_1 , купила у Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЙЛ СТРОЙ» нежитлове приміщення № 79, загальною площею 14.7 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 (том 2, а.с. 37-39).

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 серпня 2023 року у справі була затверджена укладена сторонами мирова угода, відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 залишаються у власності ОСОБА_2 , а останній зобов`язується відшкодувати позивачці вартість квартири АДРЕСА_1 в сумі 323500 грн.

Відповідно до розписки від 14 серпня 2023 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 323500 грн. на виконання ухвали від 01 серпня 2023 року (справа № 484/3753/23) в рахунок відшкодування вартості квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 . Претензій до ОСОБА_2 не має (том 1, а.с.111).

Ці обставини сторони підтвердили в судах першої та апеляційної інстанцій.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2024 року ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 серпня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

10 березня 2023 року державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрив виконавче провадження № 71257042 з виконання наказу Господарського суду Одеської області від 17 лютого 2023 року № 916/1507/21 про стягнення боргу у сумі 5097231,81 грн. з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства ПП «СЮІТА 2006». В межах вказаного виконавчого провадження було накладено арешт на майно, що належить боржнику.

В суді першої інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що звертаючись до суду 18 липня 2023 року із позовом про поділ майна, була обізнана про те, що вона є боржником перед ПП «СЮІТА 2006».

ОСОБА_1 , звертаючись до суду 18 липня 2023 року із позовом про поділ спільного майна подружжя, посилалася на те, що нерухоме майно, а саме: дві двокімнатні квартири, придбані за час шлюбу, які вона просить поділити, є спільним майном сторін.

За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною 2 статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до частини 1 статті 69, частини 1 статті 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Положення частини 1 статті 70 СК України, пункту 30 постанові пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати весь обсяг спільно нажитого майна.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 викладений висновок про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц зазначила, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами має солідарний характер.

При вирішення спору щодо поділу спільного майна подружжя, визначення в ньому її частки, незважаючи на презумпцію спільності власності подружжя, позивачу необхідно здійснити відповідне матеріально-правове обґрунтування, вказати спосіб (способи) захисту порушеного права, а також викласти обставини, які б обґрунтовували вимоги, зазначивши докази для їхнього підтвердження.

При цьому, найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (частина друга статті 7 СК України).

Об`єднана палата зауважувала, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації замість виділення в натурі вартості квартири в порядку поділу майна подружжя.

У справі, що розглядається, встановлено, що на момент звернення позивачки ОСОБА_1 до суду з позовом про поділ майна подружжя на виконані Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження № 71257042 з виконання наказу Господраськогро суду Одеської області від 17 лютого 2023 року № 916/1507/21 про стягнення боргу у сумі 5097231,81 грн. з ОСОБА_1 на користь ПП «СЮІТА 2006», в межах цього виконавчого провадження було накладено арешт на майно, що належить боржнику. ОСОБА_1 підтвердила, що звертаючись до суду із позовом 18 липня 2023 року, була обізнана про те, що вона є боржником перед ПП «СЮІТА 2006».

Також суд встановив, що на день звернення з позовом про поділ майна подружжя сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовив у стягненні на користь ОСОБА_1 323500 грн. як компенсацію вартості однієї з двох придбаних сторонами у шлюбі квартир, врахувавши при цьому: подання позову після відкриття виконавчого провадження та наявність невиконаного ОСОБА_1 судового рішення про стягнення коштів на користь ПП «СЮІТА 2006», обраний позивачкою спосіб поділу спільного майна подружжя, а саме не поділ в натурі об`єктів нерухомого майна, а стягнення компенсації вартості одного з об`єктів нерухомості, яке є спільним майном сторін (такий спосіб поділу майна дозволяє оминути звернення стягнення на грошові кошти у виконавчому провадженні), а також відсутність у справі відомостей щодо наявності у позивачки іншого майна на території України такої вартості, що за рахунок майна можливо провести виконання судового рішення на користь ПП «СЮІТА 2006». Наведені обставини свідчать про те, що позов про поділ майна використаний сторонами з метою уникнути виконання наказу господарського суду за рахунок нерухомого майна сторін, тоді як поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Про таке свідчить також той факт, що отримані на виконання затвердженої 01 серпня 2023 року судом мирової угоди кошти (323500 грн.) ОСОБА_1 не скерувала на погашення заборгованості, яка існує у неї перед ПП «СЮІТА 2006».

Такі висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, які викладені у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц та в інших постановах, зокрема від 26 січня 2023 року у справі № 442/5855/21.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про помилковість висновків суду щодо відмови у поділі майна шляхом стягнення грошової компенсації.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційний суд не заперечує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності, але звертає увагу, що реалізація цього права не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю, тоді як встановлення саме такої обставини стало підставою для відмови у поділі майна у справі, яка розглядається.

За відсутності передбачених частиною другою статті 73 СК України підстав для накладення стягнення на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, механізм визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, на стадії примусового виконання рішення суду передбачено, зокрема статтею 443 ЦПК України та частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, позивачкою пред`явлені позовні вимоги про поділ шляхом отримання грошової компенсації, а не пооб`єктного поділу, встановивши, що презумпція спільності права власності подружжя на заявлене до поділу майно не спростована, суд обґрунтовано відмовив у позові, оскільки той спосіб поділу майна, на якому наполягає позивачка направлений на уникнення виконання нею боргових зобов`язань перед третьою особою.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ПП «СЮІТА 2006» відмовилось від отримання грошової компенсації вартості належної позивачці частки у праві спільної сумісної власності, то у справі відсутні будь-які докази намагання ОСОБА_1 виконати наказ господарського суду щодо стягнення коштів з неї на користь третьої особи у справі, зокрема і шляхом внесення грошей на рахунок виконавчої служби. Навпаки, ОСОБА_1 надавала докази передання отриманих від ОСОБА_2 323500 грн. іншій особі.

Щодо аргументу апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував правову природу отриманих ОСОБА_1 від ОСОБА_2 на виконання мирової угоди 323500 грн.

Так, якщо відбулося виконання судового рішення, яке в подальшому скасовано, повернення отриманих за таким рішенням грошей (майна) врегульовано статтею 444 ЦПК України.

Відповідно до частин 2, 5, 9 статті 444 ЦПК України, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він, зокрема, відмовляє в позові повністю.

Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

Якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Отже ОСОБА_1 не позбавлена права за наявності законних підстав звернутися до суду першої інстанції із заявою пор поворот виконання ухвали про затвердження мирової угоди, як і не позбавлена права самостійно повернути кошти ОСОБА_2 .

Щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомого майна особистою власністю.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

Тобто для жінки та чоловіка, які перебували у шлюбі між собою, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й кожен з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які перебувають у шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток, може здійснюватися на підставі: (а) договору подружжя; (б) рішення суду при наявності спору між ними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тобто, у випадку набуття одним із подружжя коштів на підставі договору дарування, такі кошти є його особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що: на момент набуття спірної квартири АДРЕСА_2 , а також нежитлового приміщення № 79 загальною площею 14.7 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_2 , перебував у шлюбі з ОСОБА_1 ; презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована; у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_2 . За таких обставин суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом не враховано доводів про дарування 28 жовтня 2006 року ОСОБА_2 грошей (8270 доларів США) його батьком ОСОБА_4 , які витрачені на придбання квартири АДРЕСА_2 , що підтверджено належними допустимими доказами, апеляційний суд відхиляє з таких підстав.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.

Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Як нікчемні законодавець, зокрема, кваліфікує договори, вчинені з порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення правочину (частина перша статті 220 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 220 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що вимога про нотаріальне посвідчення має прямо бути передбачена в тій чи іншій нормі закону, а не слідувати із розширеного її тлумачення і мати імпліцитний характер. Тобто людина розумна і обачна внаслідок аналізу відповідної норми має усвідомлювати існування очевидного обов`язку вчинити відповідний договір в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, недотримання якого призводить автоматично (ipso iure) до нікчемності.

Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина п`ята статті 719 ЦК України, в редакції чинній станом на 28 жовтня 2006 року).

Із аналізу частини п`ятої статті 719 ЦК України, в редакції чинній станом на 30 жовтня 2013 року, можна зробити висновок, що вимога про необхідність нотаріального посвідчення прямо передбачена в цій нормі для дарування коштів в сумі, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

З урахуванням встановлених судами обставин, відсутні підстави стверджувати про дотримання ОСОБА_2 та його батьком вимоги про нотаріальне посвідчення правочину. Натомість суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Подібних висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 755/12702/22.

За такого ОСОБА_2 не довів допустимими доказами факт дарування йому 8270 доларів США та купівлю саме за ці гроші квартири АДРЕСА_2 , а також придбання за особисті кошти нежитлового приміщення № 79 загальною площею 14.7 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 .

Пояснення свідків та розписка ОСОБА_1 не є допустимими доказами для підтвердження факту укладання договору, що потребує нотаріального посвідчення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому в силу статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування цього рішення.

За такого апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (частина 1, пункт 3 частини 2, частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, рішення - без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, який здійснив суд першої інстанції, а також для повернення судового збору за подання апеляційних скарг.

Керуючись статтями 367-369, 371, 372, 375, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

____________________________________

Повна постанова складена 10 грудня 2025 року