ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 381/1797/20

провадження № 61-15952св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року у складі судді Ковалевської Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня

2024 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Головачова Я. В., Олійника В. І.,

у справі за позовом виконуючого обов`язків керівника Фастівської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Фастівської міської ради Київської області до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фермерське господарство «Хорс-КЛМ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , державний реєстратор Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Тютюн Дмитро Сергійович, про визнання недійсними наказів, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року виконуючий обов`язки керівника Фастівської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Фастівської міської ради Київської області звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Київській області), ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фермерське господарство «Хорс-КЛМ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , державний реєстратор Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Тютюн Д. С., про визнання недійсними наказів, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельних ділянок.

Позов обґрунтований тим, що під час опрацювання Фастівською місцевою прокуратурою Публічної кадастрової карти України в рамках здійснення заходів представницької діяльності та за результатами опрацювання матеріалів кримінального провадження від 29 листопада 2018 року № 0000724 встановлені порушення вимог земельного законодавства під час передачі у власність земельних ділянок, розташованих на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, а саме: ГУ Держгеокадастру у Київській області ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 затверджено проєкти землеустрою та передано у власність земельні ділянки площею 2 га, кожна, на території Веприцької сільської ради для ведення особистого селянського господарства. На підставі зазначених наказів державним реєстратором Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області зареєстровано право власності за вказаними громадянами на земельні ділянки.

Надалі на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок, вказані земельні ділянки були продані ОСОБА_2 .

Відповідно до Публічної кадастрової карти, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 23 серпня 2019 року

№ 2-ДК/2/АП/09/01/-19, складеного начальником Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Рівненській області Корзуном Р. В., (технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок розроблена ФОП ОСОБА_17 ) за рахунок об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами :02:006:0054, :02:006:0062, :02:006:0067, :02:006:0068, :02:006:0069, сформовано земельну ділянку загальною площею 10 га з кадастровим номером :02:006:0070.

За рахунок об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами :02:008:0074, :02:008:0075, :02:008:0076, :02:008:0077, :02:008:0078, :02:008:0079, :02:008:0080, :02:008:0081, :02:008:0082, :02:008:0083, :02:008:0084, :02:008:0085, :02:008:0086, :02:008:0087, сформовано земельну ділянку загальною площею 27,1654 га з кадастровим номером :02:008:0288.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна раніше було надано безоплатно у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, а саме: ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на території Хмельницької області, ОСОБА_8 , ОСОБА_18 на території Київської області.

Вказані громадяни на час видачі ГУ Держгеокадастру у Київській області наказів, вже використали своє право на безоплатне отримання у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для цього виду використання.

Позивач просив визнати вказані накази ГУ Держгеокадастру у Київській області недійсними, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки та витребувати на користь держави зазначені земельні ділянки.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсними накази ГУ Держгеокадастру у Київській області від 16 лютого 2018 року № 10-1122/15-18-сг, № 10-1146/15-18-сг, № 10-1129/15-18-сг,

№ 10-1130/15-18-сг, № 10-1156/15-18-сг, № 10-1132/15-18-сг, № 10-1141/15-18-сг, №10-1131/15-18-сг, № 10-1137/15-18-сг, № 10-1135/15-18-сг, № 10-1147/15-18-сг, №10-1157/15-18-сг, № 10-1123/15-18-сг, № 10-1151/15-18-сг, якими затверджено проєкти землеустрою та надано у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 земельні ділянки з кадастровими номерами :02:006:0062, :02:008:0285, :02:006:0069, :02:006:0054, :02:008:0284, :02:008:0281, :02:008:0278, :02:008:0280, :02:008:0279, :02:008:0286, :02:008:0283, :02:008:0274, :02:008:0277, :02:008:0276, площами по 2 га кожна для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області.

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи № 25668188, № 25670660 про власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:008:0288, :02:006:0070 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області.

Витребувано на користь держави в особі Фастівської міської ради Київської області із незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами :02:006:0062, :02:008:0285, :02:006:0069, :02:006:0054, :02:008:0284, :02:008:0281, :02:008:0278, :02:008:0280, :02:008:0279, :02:008:0286, :02:008:0283, :02:008:0274, :02:008:0277, :02:008:0276 площею по 2 га кожна, надані ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до пункту «г» частини третьої

статті 152 ЗК України, треті особи реалізували своє право на безоплатне одержання у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства більше одного разу за цим видом використання, тому спірні накази ГУ Держгеокадастру у Київській області, якими затверджено проєкти землеустрою та надано у власність відповідачам, площами по 2 га кожна для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, прийняті із порушенням вимог частини четвертої статті 116 ЗК України.

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 25668188, № 25670660 про право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:008:0288, :02:006:0070 для ведення особистого селянського господарства та витребування на користь держави в особі Фастівської міської ради Київської області із незаконного володіння ОСОБА_1 вказані земельні ділянки, суд першої інстанції врахував зокрема правові висновки викладені у пункті 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, обґрунтовував свої висновки тим, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення у справі стосується безпосередньо не лише прав і обов`язків ОСОБА_1 та ГУ Держгеокадастру у Київській області, як органу, уповноваженого здійснювати розпорядження землями державної власності, зокрема спірних земельних ділянок, а й третіх осіб у справі, правонаступником прав і обов`язків яких є ОСОБА_1 , як власників земельних ділянок, сформованих за рахунок спірних земельних ділянок.

Визначений позивачем процесуальний статус ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не відповідає змісту спірних правовідносин та змісту частини першої статті 53 ЦПК України, тому що цим рішенням суд першої інстанції вирішив питання безпосередньо про їхні права і обов`язки, а процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, передбачає лише можливість впливу рішенням суду на права та обов`язки такої особи щодо однієї із сторін.

Отже, оскільки позов пред`явлено не до усіх осіб, які мають за ним відповідати, на права і обов`язки яких безпосередньо впливає рішення суду, вирішити спір відносно лише ГУ Держгеокадастру у Київській області, як суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин на підставі оспорюваних наказів якого виникло право власності на земельні ділянки фізичних осіб та відповідача ОСОБА_1 , без залучення до участі у справі вищевказаних осіб, як співвідповідачів, то у позові необхідно відмовити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки та їх витребування і змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення суду першої інстанції в частині вимоги про визнання недійсними наказів ГУ Держгеокадастру у Київській області.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди застосували норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року №923/876/16, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 січня 2020 року у справі №922/614/19, від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 19 вересня 2019 року у справі № 137/2152/16, від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема на незаконність наказів ГУ Держгеокадастру без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення, за умови їх невідповідності закону, не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 зазначила, що вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, а тому ця вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. Проте вимога про визнання таких наказів незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призведе до відновлення володіння земельною ділянкою.

Аргументи інших учасників справи

У січні 2025 року ГУ Держгеокадастру у Київській області подало до суду відзив на касаційну скаргу у якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Відзив мотивований тим, що прийняті ГУ Держгеокадастру у Київській області накази про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність є ненормативним актом, який вичерпує свою дію внаслідок його виконання. Скасування та / або визнання недійсним наказу не породжує наслідків для користувача (власника) земельних ділянок.

Тому позовна вимога в частині визнання недійсними наказів ГУ Держгеокадастру у Київській області щодо надання земельних ділянок, тобто ненормативні акти, що застосовуються одноразово і з прийняттям яких виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронних законом інтересів, не може бути задоволена, оскільки такі накази вичерпали свою дію шляхом виконання, а їх скасування не породжує наслідків для власників земельних ділянок, оскільки у такий спосіб виникло право власності земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

На цей час земельні ділянки з кадастровими номерами :02:006:0062, :02:006:0069, :02:006:0067, :02:006:0068, :02:006:0600:02:008:0278, :02:008:0279, :02:008:0280, :02:008:0281, :02:008:0282, :02:008:0283, :02:008:0284, :02:008:0285, :02:008:0286, :02:008:0287 перебувають в архівному шарі Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру. Державна реєстрація цих земельних ділянок скасована відповідно до вимог частини десятої статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», а саме в результаті їх об`єднання, у зв`язку з чим були сформовані нові земельні ділянки з кадастровими номерами :02:006:0070, :02:008:0288, а тому витребування зазначених земельних ділянок із незаконного володіння не є можливим, оскільки відомості про земельні ділянки відсутні, їх державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі скасовано, а також скасовані кадастрові номери цих земельних ділянок.

У січні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Перегон Ю. О., подано до суду відзив на касаційну скаргу у якому він просив відмовити у задоволенні касаційної скарги. Вказував, що оскільки позов було пред`явлено лише до нього, то суд першої інстанції не міг вирішити спір без залучення до участі у справі третіх осіб, як співвідповідачів.

Крім того, в новосформовані в результаті об`єднання земельні ділянки (кадастрові номери :02:006:0070 та :02:008:0288) ввійшли поряд із спірними земельними ділянками, також і земельні ділянки, що не є спірними.

Також, слід врахувати, що ОСОБА_1 набув спірні земельні ділянки у власність за посередництвом повіреного шляхом сплати за спірні земельні ділянки грошових коштів на підставі договорів купівлі-продажу, то є всі підстави та докази того факту, що він набув спірні земельні ділянки у власність на оплатній основі.

Таким чином, в зв`язку з наведеним, частина третя статті 388 ЦК України не може бути застосована по відношенню до ОСОБА_1 , оскільки він набув спірні земельні ділянки на оплатній основі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченоїпунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ГУ Держгеокадастру у Київській області затверджено проєкти землеустрою та передано у власність земельні ділянки, площею по 2 га, кожна, на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства, а саме: ОСОБА_16 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1122/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0276; ОСОБА_15 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1146/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0277; ОСОБА_14 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10- 1129/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0274; ОСОБА_13 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1130/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0283; ОСОБА_12 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1156/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0286; ОСОБА_21 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1132/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0279; ОСОБА_10 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1141/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0280; ОСОБА_9 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1131/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0278; ОСОБА_8 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1137/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0281; ОСОБА_7 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1135/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0284; ОСОБА_6 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1147/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0054; ОСОБА_5 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1157/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0069; ОСОБА_3 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1123/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0285; ОСОБА_4 на підставі наказу від 16 лютого 2018 року № 10-1151/15-18-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0062.

На підставі зазначених наказів державним реєстратором Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області зареєстровано за вказаними особами право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:006:0062, :02:008:0285, :02:006:0069, :02:006:0054, :02:008:0284, :02:008:0281, :02:008:0278, :02:008:0280, :02:008:0279, :02:008:0286, :02:008:0283, :02:008:0274, :02:008:0277, :02:008:0276.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, міститься інформація про реєстрацію земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за особами:

ОСОБА_16 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 19 жовтня 2017 року № 22-21128-сг земельну ділянку з кадастровим номером :03:046:0105;

ОСОБА_15 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 21 березня 2016 року № 22-6120-сг земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0093;

ОСОБА_14 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 19 жовтня 2017 року № 22-21124-сг земельну ділянку з кадастровим номером :03:046:0003;

ОСОБА_13 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 20 липня 2016 року № 22-18375-сг земельну ділянку з кадастровим номером :05:006:0256;

ОСОБА_12 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 05 липня 2017 року № 22-1426-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:020:0025;

ОСОБА_11 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 05 грудня 2016 року № 22-32255-сг земельну ділянку з кадастровим номером :06:017:0290;

ОСОБА_10 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 02 лютого 2018 року № 22-2343-сг земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0060;

ОСОБА_9 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 01 грудня 2016 року № 22-31743-сг земельну ділянку з кадастровим номером :03:045:0017;

ОСОБА_8 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15 серпня 2017 року № 22-16447-сг земельну ділянку з кадастровим номером :03:034:0029;

ОСОБА_7 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 10 липня 2016 року № 22-20517-сг земельну ділянку з кадастровим номером :03:045:0014;

ОСОБА_6 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12 липня 2016 року № 22-17580-сг земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0187;

ОСОБА_5 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17 лютого 2017 року № 22-3083-сг земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0001;

ОСОБА_3 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 05 жовтня 2017 року № 22-19996-сг земельну ділянку з кадастровим номером :03:020:0012;

ОСОБА_4 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 08 вересня 2016 року № 22-23429-сг земельну ділянку з кадастровим номером :02:025:0010.

Відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 24 лютого 2018 року № № 565, 547, 566, 543, 556, 563, 570, 571, 568, 567, 562, 551, 569, 544, які посвідчені приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Чернишовою O. A., ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_22 , ОСОБА_16 , ОСОБА_21 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 зазначені земельні ділянки продали ОСОБА_2 .

Відповідно до Публічної кадастрової карти, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 23 серпня 2019 року

№ 2-ДК/2/АП/09/01/-19, складеного начальником Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області Корзуном Р. В. (технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок розроблена ФОП ОСОБА_17 ) за рахунок об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами :02:006:0054, :02:006:0062, :02:006:0067, :02:006:0068, :02:006:0069, сформовано земельну ділянку загальною площею 10 га з кадастровим номером :02:006:0070.

За рахунок об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами :02:008:0074, :02:008:0075, :02:008:0076, :02:008:0077, :02:008:0078, :02:008:0079, :02:008:0080, :02:008:0081, :02:008:0082, :02:008:0083, :02:008:0084, :02:008:0085, :02:008:0086, :02:008:0087, сформовано земельну ділянку загальною площею 27,1654 га з кадастровим номером :02:008:0288.

На підставі договору дарування земельної ділянки від 11 квітня 2018 року № 1065, ОСОБА_23 подарував земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0288 ОСОБА_1 .

На підставі договору дарування земельної ділянки від 11 квітня 2018 року № 1068, ОСОБА_2 подарував земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0070 ОСОБА_1 .

Відповідно до договору оренди землі від 16 квітня 2018 року вказані земельні ділянки ОСОБА_1 надав в оренду фермерському господарству «Хорс-КЛМ».

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16 (пункт 7.23) та від 16 листопада 2022 року в справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47)).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20 (підпункт 8.46), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 (пункт 155).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема,

у пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц

та пункті 100 постанови від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Спірне майно вибуло з власності держави незаконно, оскільки первісні власники спірних земельних ділянок вже скористалися правом безоплатної приватизації земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, і в подальшому відчужили спірне майно,

а отже, позивач є неволодіючим власником, який прагне повернути своє право власності з чужого незаконного володіння. У зв`язку з чим колегія суддів погоджується з обраним позивачем способом захисту шляхом звернення до суду з віндикаційним позовом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою («титулом»).

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження

№ 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме собою є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19).

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року в справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року в справі № 462/5536/16 (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року в справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).

Врахувавши наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд дійшов висновку, що у спорі про витребування майна вимога про визнання незаконними наказів ГУ Держгеокадастру у Київській області не є належним способом захисту інтересів держави.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано залучив попередніх власників земельних ділянок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Водночас звертаючись до суду із цим позовом, прокурор також просив скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 25668188, № 25670660 про право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:008:0288, :02:006:0070

та витребувати на користь держави в особі Фастівської міської ради Київської області із незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки

з кадастровими номерами :02:006:0062, :02:008:0285, :02:006:0069, :02:006:0054, :02:008:0284, :02:008:0281, :02:008:0278, :02:008:0280, :02:008:0279, :02:008:0286, :02:008:0283, :02:008:0274, :02:008:0277, :02:008:0276.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша

статті 182 ЦК України).

Положеннями частини першої статті 79 ЗК України унормовано, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом положень частин першої-четвертої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до частини десятої статті 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

З наведеного вбачається, що повернення земельних ділянок у володіння власника (титульного володільця) шляхом задоволення позовної вимоги про витребування майна в повній мірі не відбувається з огляду на те, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :02:006:0062, :02:008:0285, :02:006:0069, :02:006:0054, :02:008:0284, :02:008:0281, :02:008:0278, :02:008:0280, :02:008:0279, :02:008:0286, :02:008:0283, :02:008:0274, :02:008:0277, :02:008:0276, втратили статус об`єкта цивільних прав, тому рішення суду про витребування майна не є підставою для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, оскільки за ОСОБА_1 наразі зареєстровано право не на витребувані спірні земельні ділянки, а на новоутворені земельні ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки відповідно до статей 125, 126 ЗК України виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація

прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (частина перша

статті 3 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, окрім іншого, під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи. Отримані відомості долучаються до відповідної заяви, зареєстрованої у Державному реєстрі прав. Перелік державних електронних інформаційних ресурсів, які використовуються для проведення реєстраційних дій, визначається Кабінетом Міністрів України в Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 8 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав формує та реєструє заяву в базі даних заяв за умови оплати послуг за державну реєстрацію прав у повному обсязі та встановлення особи заявника, а також у разі, коли заява подається щодо земельної ділянки, - за умови наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про таку земельну ділянку.

Спеціальний Закон, який установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру, є Закон України «Про Державний земельний кадастр».

Відповідно до положень статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України.

Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 911/906/23 (провадження

№ 12-61гс24) у постанові від 03 вересня 2025 року вказувала, що земельна ділянка, яка була об`єднана з іншою ділянкою, проте межі, координати та конфігурація якої відомі, може бути витребувана в порядку статей 387, 388 ЦК України. Проте саме лише судове рішення про витребування такої земельної ділянки, яка до об`єднання існувала не лише як частина земної поверхні, а й як об`єкт цивільних прав в розумінні статті 79-1 ЗК України, не може бути підставою для проведення державної реєстрації права власності позивача на цю ділянку, адже її кадастровий номер скасований, а відповідний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - закритий.

З огляду на подвійний правовий режим земельної ділянки, реалізація основної позовної вимоги про витребування земельної ділянки є можливою винятково за умови одночасного припинення речових прав на новостворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації. Тож правомірними та ефективними способами захисту порушених прав законного власника земельної ділянки, що перебуває в чужому незаконному володінні іншої особи, за заявою якої проведено державну реєстрацію нової земельної ділянки, що включає в себе спірну земельну ділянку, є припинення речових прав на новоутворену (об`єднану) земельну ділянку, скасування державної реєстрації цієї ділянки та витребування спірної земельної ділянки в координатах, межах та конфігурації, що була передана попередньому власнику.

Отже, апеляційний суд не врахував, що для ідентифікації земельної ділянки як окремого об`єкта цивільного права необхідною умовою є наявність усіх характеристик такого об`єкта, у тому числі, її кадастровий номер, розмір, межі та координати, які містяться у Державному земельному кадастрі, і використовуються реєстратором за умови наявності таких відомостей у ньому.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені фактичні обставини у цій справі, з урахуванням положень частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою унормовано, що у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону, суд дійшов правильного висновку, що задоволення позовних вимог про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельні ділянки

ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:008:0288, :02:006:0070 призведе до ефективного способу захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Аналогічні висновки щодо ефективності обраного прокурором способу захисту містяться у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі №672/1790/18 та від 07 грудня 2022 року у справі № 924/144/20.

Щодо позовних вимог про витребування у ОСОБА_1 спірних земельних ділянок, Верховний Суд виходить з наступного.

Приписами статей 328, 330, 387, 388 ЦК України унормовано, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом вищевказаних нормативних приписів передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не в особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна останньому набувачу.

Виходячи з системного аналізу наведеної норми, витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то обставини, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, у тому числі не з його волі, перебування його в натурі у відповідача тощо. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Вказаний спосіб захисту орієнтований на захист безпосередньо права власності і не пов`язаний з будь-якими конкретними зобов`язаннями між власником і порушником.

Зазначені у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття його з володіння, наявність спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.

Аналіз норми статті 388 ЦК України дає підстави вважати, що власник з дотриманням вимог цієї статті може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до приписів статей 318, 324 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Ураховуючи, що ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 реалізували право на безоплатне одержання у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства більше одного разу за цим видом використання, суду апеляційної інстанції необхідно перевірити обґрунтованість позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок і скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) також дійшла висновку, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України помилковими є висновки щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Крім того, права позивача на витребувані земельні ділянки мають бути відновлені відповідно до ознак, конфігурації та розташування тих земельних ділянок, які були протиправно об`єднані відповідачем з іншими належними йому ділянками, та які як окремі об`єкти цивільних прав припинили своє існування.

Витребування спірних ділянок та їх виключення зі складу новоутвореної земельної ділянки не має впливати на права відповідача на ті ділянки, які правомірно належали відповідачу до такого об`єднання.

З огляду на баланс інтересів учасників спору саме на відповідача мають бути покладені усі додаткові витрати, пов`язані з поновленням його речового права на інші належні йому земельні ділянки, що підлягатиме новій реєстрації у Державному земельному кадастрі у зв`язку з припиненням його права на новостворену (об`єднану) ділянку.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 03 вересня 2025 року у справі № 911/906/23 (провадження № 12-61гс24).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті411, частиною другою статті414 ЦПК України, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Верховний Суд вважає за необхідне врахувати висновки, викладені після подання касаційної скарги у постанові Великої Палати Верховного Суд від 03 вересня

2025 року у справі № 911/906/23 (провадження № 12-61гс24), що узгоджується з частиною третьоюстатті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд у порушення зазначених положень закону не звернув уваги на те, що на підставі договору оренди землі від 16 квітня 2018 року ОСОБА_1 передав спірні земельні ділянки в оренду фермерському господарству «Хорс-КЛМ».

Тобто апеляційному суду слід перевірити чи впливає вирішення цієї справи на права та обов`язки фермерського господарства «Хорс-КЛМ», оскільки судом не було зроблено висновку щодо прав фермерського господарства, яке набуло у користування спірні земельні ділянки.

Отже, апеляційним судом фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, не перевірено вищевказані доводи позивача, не застосовано зазначені норми права та зроблено помилковий висновок про відмову у задоволенні позову у зв`язку із тим, що позов пред`явлено не до усіх осіб, які мають за ним відповідати.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями;

3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою

(див. рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня

2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України»

від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції Європейський суд з прав людини констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317 цс 19 (пункти 40-43)).

Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно- грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Верховний Суд звертає увагу на те, що Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто після розгляду справи судами попередніх інстанцій, однак, з огляду на ретроспективну дію положень цього Закону, апеляційному суду при новому розгляді справи необхідно встановити, чи є останній набувач спірного нерухомого майна добросовісним, чи підлягає стягненню на користь відповідача компенсація вартості витребуваного майна, його розмір.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 серпня

2025 року у справі № 453/508/23 (провадження № 61-15533св24).

Разом з тим Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Суду належить розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки апеляційний суд порушив наведені норми права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік