ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року

м. Київ

справа № 332/5199/21

провадження № 61-7214св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюк В. В.,

Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Губорєва Яна Анатоліївна, на рішення Заводського районного суду

м. Запоріжжя від 18 квітня 2022 року, ухвалене у складі судді Марченко Н. В., та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року, ухвалену колегією у складі суддів Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З., і касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Губорєва Яна Анатоліївна, на додаткову постанову Запорізького апеляційного суду від 9 травня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-Ліве Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

(далі - структурний підрозділ АТ «Українська залізниця») про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи.

Позов аргументовано тим, що їй 9 грудня 2021 року відповідач вручив під підпис наказ № 69/ОС про відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2.

Вважала, що відмова надавати відомості про наявність щеплення від СОVID-19 та відсутність вакцинації від СОVID-19 не є порушенням, тому не може мати наслідком відсторонення її від роботи, оскільки виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових профілактичних щеплень, яким обов`язковість такого щеплення не встановлено.

Наказ Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) від 4 жовтня 2021 року № 2153 про обов`язковість щеплення від СОVID-19 суперечить чинному Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію СОVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом МОЗ України

від 24 грудня 2020 року № 3018 (у редакції наказу МОЗ України від 9 лютого

2021 року № 213), встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби СОVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп.

Вказувала, що на час подання позову законодавство України не встановлювало порядку відсторонення працівників від роботи на підставі відсутності у них відомостей про щеплення від СОVID-19. Отже при прийняті відповідного рішення щодо відсторонення від роботи працівника роботодавець повинен керуватися тільки основними законами України і тими законодавчими та нормативно-правовими актами, які не суперечать Конституції України, Кодексу законів про працю України та Цивільному кодексу України, а також не порушують її право на працю.

З огляду на викладені обставини просила:

- визнати незаконним іскасувати наказ структурного підрозділу АТ «Українська залізниця» № 69/ОС від 9 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1

від роботи;

- поновити її на роботі;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час незаконного відсторонення до ухвалення судового рішення у справі;

- стягнути з відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2022 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 18 квітня

2023року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ АТ «Українська залізниця» № 69/ОС від 9 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 21 810,90 грн середнього заробітку за час відсторонення від роботи за період з 9 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року.

Стягнено з АТ «Українська залізниця на користь ОСОБА_1 у відшкодування понесених судових витрат зі сплати судового збору 1 816 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що ОСОБА_1 працювала оператором станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та первісних документів, її робота полягала в обробці документів і не передбачала безпосереднє спілкування з іншими особами, тому відсторонення позивача від роботи здійснене з порушенням законного права позивача на працю та її оплату, а втручання у відповідні права не мали об`єктивних підстав.

Стягуючи середній заробіток за час відсторонення позивача від роботи (з 9 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року) у розмірі 21 810,90 грн, місцевий суд, висновок якого підтримав апеляційний суд, виходив з незаконного відсторонення позивача від роботи і визначив його із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1

у розмірі 376,05 грн.

Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про поновлення позивача на роботі у зв`язку з їх необґрунтованістю, оскільки при відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив з їх підтвердження наданими доказами. При цьому суд першої інстанції вважав завищеними витрати на професійну правничу допомогу в частині складання відповіді на відзив

у розмірі 5 000 грн у зв`язку з тим, що цей вид допомоги є похідним від складання позовної заяви, тому зменшив її розмір до 2 500 грн. Також місцевий суд вказав, що послуги з вивчення та аналізу наданих клієнтом документів, добірки та аналізу норм чинного законодавства щодо спірних правовідносин не передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; послуги з друкування позову, добірка та сканування письмових доказів для долучення до позову, завірення копій документів, направлення поштової кореспонденції не відносятся до видів правничої допомоги, тому відмовив у стягненні на користь позивача коштів за вказані послуги. Крім того, судові засідання у справі не проводились, отже є безпідставним стягнення витрат за участь адвоката у такому судовому засіданні.

Додатковою постановою Запорізького апеляційного суду від 9 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 12 500 грн

у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час апеляційного перегляду судового рішення, суд апеляційної інстанції погодився з підтвердженням їх доказами на суму 12 500 грн,

а саме за підготовку відзиву на апеляційну скаргу та участь адвоката у судовому засіданні при апеляційному перегляді справи. Оскільки 2 500 грн включені до розрахунку за участь адвоката у судовому засіданні під час ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд вважав неправомірним відшкодування таких витрат, тому відмовив у їх відшкодуванні.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала

11 травня 2023 року АТ «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Губорєва Я. А., звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня

2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Підставою касаційного оскарження рішення Заводського районного суду

м. Запоріжжя від 18 квітня 2022 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року

у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), у додаткових постановах Верховного Суду

від 12 вересня 2018 року у справі № 810/4749/15 (провадження № К/9901/4293/17), від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019 року

у справі № 909/371/18, у постановах Верховного Суду від 5 червня 2019 року

у справі № 922/928/18, від 30 липня 2021 року у справі № 911/739/15, від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18 (провадження № 61-8211св20), від 17 квітня

2019 року у справі № 682/1692/17 (провадження № 61-8263св18), від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20) (пункт 1

частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року

у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (затвердженого наказом МОЗ України від 4 жовтня 2021 року № 2153 зі змінами), але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

У постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 (провадження № 61-8263св18) та від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20) зазначено, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише в тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2021 року

у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), у додаткових постановах Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17, від 25 червня

2019 року у справі № 909/371/18, у постановах Верховного Суду від 5 червня

2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2021 року у справі № 911/739/15,

від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18 (провадження № 61-8211св20) викладено висновок про те, що під час визначення суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін.

Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі (додаткова постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року

у справі № 810/4749/15 (провадження № К/9901/4293/17)).

Вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував обов`язку позивача прибути до зали нарад адміністративної будівлі для отримання виробничого завдання на зміну від особи, відповідальної за проведення інструктажу, перед вступом на чергування. При цьому у залі нарад адміністративної будівлі одночасно знаходиться близько сорока-п`ятдесяти осіб. Робоче місце ОСОБА_1 знаходиться в приміщенні чергового парку «А», в якому можуть перебувати інші працівники. Крім того, позивач користується приміщеннями та предметами загального користування, а її шлях на роботу у громадському транспорті свідчить про необмежену кількість контактів з іншими людьми.

Оскільки робота ОСОБА_1 безпосередньо пов`язана зі стаціонарними механізмами, розташованими на її робочому місці, відповідач позбавлений організувати їй дистанційну роботу.

Позивач не надала доказів її вакцинації від COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, що свідчить про її ухилення від проведення щеплення, тому АТ «Українська залізниця» діяла правомірно, відсторонивши позивача від роботи з метою запобігання поширенню хвороби серед інших працівників.

Зазначає, що 7 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції, не підтверджені належними та допустимими доказами, а також є неспівмірними сумі стягненого середнього заробітку за час відсторонення від роботи.

26 червня 2023 року АТ «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Губорєва Я. А., звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову Запорізького апеляційного суду

від 9 травня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 щодо ухвалення додаткового рішення.

Підставою касаційного оскарження додаткової постанови Запорізького апеляційного суду від 9 травня 2023 року заявник визначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19),

від 1 липня 2021 року у справі № 9901/76/21 (провадження № 11-137заі21),

у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі № 520/8309/18 (провадження № К/9901/17118/19), у постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року

у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі № 520/8309/18 (провадження № К/9901/17118/19) зазначено про те, що законодавцем визначено процесуальний наслідок незаявлення до закінчення судових дебатів вимоги на відшкодування судових витрат на правничу допомогу або подання доказів таких витрат з пропуском п`ятиденного строку з моменту ухвалення рішення у справі. В такому випадку суд залишає заяву сторони про ухвалення додаткового судового рішення без розгляду.

Надсилання процесуальних документів до суду в електронному вигляді передбачає використання сервісу «Електронний суд», розміщеного за посиланням https://cabinet.court.gov.ua/login, з попередньою реєстрацією офіційної електронної адреси (електронного кабінету), та з обов`язковим використанням власного електронного підпису. Таким чином, альтернативою звернення учасників справи до названого суду з позовними заявами, скаргами та іншими визначеними законом процесуальними документами, оформленими в паперовій формі та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником, є звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи через підсистему «Електронний суд» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 1 липня 2021 року

у справі № 9901/76/21 (провадження № 11-137заі21)).

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 вказано, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вказує, що позивач не подала докази понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, та не порушувала питання про поновлення такого строку, тому її заява про ухвалення додаткового рішення підлягає залишенню без розгляду.

Крім того, у порушення частини сьомої статті 43 ЦПК України, ОСОБА_1 не долучила до поданої за допомогою підсистеми «Електронний суд» заяви про ухвалення додаткового рішення докази її надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів. При цьому долучений до такої заяви скриншот про її направлення відповідачу на електронну пошту не є доказом направлення відповідної заяви та не підтверджує використання позивачем власного електронного цифрового підпису.

Позиція інших учасників

5 липня 2023 року ОСОБА_2. в інтересах ОСОБА_1 за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя

від 18 квітня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження. До відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

До поданого відзиву не додано доказів надсилання його копій та доданих до нього документів відповідачу, що суперечить частині четвертій статті 395 ЦПК.

У разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення (частина сьома

статті 43 ЦПК України).

Долучений до відзиву скриншот про направлення відзиву на електронну пошту

() не є доказом його направлення відповідачу у розумінні частини сьомої статті 43 ЦПК України, оскільки не підтверджує направлення такого документа до електронного кабінету або у паперовій формі листом з описом вкладення.

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення визначені статтею 183 ЦПК України.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина четверта статті 183 ЦПК України).

Оскільки вказаний відзив надійшов до суду без доказів надсилання його копії та доданих до нього документів відповідачу, Верховний Суд повертає його без розгляду.

Крім того, 10 липня 2023 року АТ «Українська залізниця» засобами поштового зв`язку подало заперечення на зазначений відзив, які не підлягають врахуванню судом касаційної інстанції у зв`язку з поверненням такого відзиву без розгляду.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Губорєва Я. А., на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року

у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 1 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Губорєва Я. А., на додаткову постанову Запорізького апеляційного суду

від 9 травня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 2 липня 2025 року справу № 332/5199/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 26 травня 2003 року працює оператором станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевезень в АТ «Українська залізниця».

Наказом структурного підрозділу АТ «Українська залізниця» № 69/ОС від 9 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2.

Вказаний наказ вручено позивачу під підпис 9 грудня 2021 року.

Наказом структурного підрозділу АТ «Українська залізниця» № 37/ос від 11 березня 2022 року «Про допуск до роботи невакцинованого працівника» ОСОБА_1 допущено до роботи з 1березня 2022 до завершення воєнного станув Україні.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 2 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений

статтею 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Частиною першою статті 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (затвердженого наказом МОЗ від 4 жовтня 2021 року № 2153 зі змінами), але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Суд апеляційної інстанції, надавши оцінку зібраним у справі доказам як вцілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, встановив, що робота ОСОБА_1 як оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів структурного підрозділу АТ «Укрзалізниця» не передбачала службової необхідності у контактуванні з великою кількістю людей (що не спростовано відповідачем), і погодився з обґрунтованимвисновком суду першої інстанції про те, що відсторонення позивача від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19 є непропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача; легітимність мети, яку переслідував відповідач, і нагальну необхідність відповідних дій відповідач не довів.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 1 грудня 2023 року

у справі № 337/42/22 (провадження № 6938св23).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц

(провадження № 14-446цс18)).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач не довів, що позивач, обіймаючи посаду оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів АТ «Укрзалізниця», могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників товариства; її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку лише тому, що вона працювала на підприємстві, працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним).

Аргументи заявника щодо можливості контактування позивача з іншими працівниками підприємства не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду судових рішень та, значною мірою, зводяться до необхідності переоцінки доказів у цій справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 (провадження № 61-8263св18) та від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20) викладені висновки за інших фактичних обставин, тому вони не є релевантними до обставин у справі, що переглядається, зокрема

у вказаних справах вирішено спори щодо недопуску дітей до навчання у відповідних закладах освіти за відсутності профілактичних щеплень.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період відсторонення від роботи, то судові рішення місцевого та апеляційного судів в цій частині є правильними, оскільки суди встановили незаконність відсторонення позивача, період її відсторонення від роботи та розмір середнього заробітку позивача, а відповідач розмір не спростував.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем у суді першої інстанції, підтверджені належними та допустимими доказами і відповідач не спростував розмір цих витрат.

Вказуючи про неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу сумі середнього заробітку за час відсторонення від роботи, відповідач не врахував інших вимог позивача.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте, вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суди попередніх інстанцій не врахували, що у позові заявлено три позовні вимоги, а саме: 1) визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи;

2) поновлення на роботі;3) стягнення середнього заробітку за час відсторонення.

При цьому місцевим судом задоволено дві з трьох заявлених позовних вимог, тобто суди першої та апеляційної інстанцій не врахували пункт 3 частини другої

статті 141 ЦПК України та стягнули витрати на професійну правничу допомогу непропорційно задоволеним позовним вимогам.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань(стаття 410 ЦПК України).

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково й ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

За таких обставин касаційна скарга АТ «Українська залізниця» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року підлягає частковому задоволенню, а вказані судові рішення - зміні в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу шляхом зменшення розміру таких витрат з 7 500 грн

до 5 000 грн.

Щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції

Колегія суддів не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про ухвалення додаткової постанови щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500 грн з огляду на таке.

2 травня 2023 року ОСОБА_2. в інтересах ОСОБА_1 подав за допомогою підсистеми «Електронний суд» до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути з відповідача на користь позивача

15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. До заяви долучив копію скриншоту про направлення копії заяви на електронну пошту відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року

у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, вказано, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду

у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у частині п`ятій та шостій статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів (частина сьома статті 43 ЦПК України, в редакції чинній на час подання заяви про ухвалення додаткового рішення).

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 183 ЦПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Копія скриншоту про направлення на електронну пошту заяви щодо ухвалення додаткового рішення не є доказом надсилання відповідачу листом з описом вкладення копій поданих до суду документів.

Отже у матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачу копії заяви про ухвалення додаткового судового рішення, що позбавило останнього можливості скористатися правом, передбаченим частиною першою статті 182 ЦПК України.

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 626/133/21 (провадження № 61-11044св22) дійшов висновку, що частина дев`ята статті 83 ЦПК України застосовується у разі подання до суду безпосередньо доказів, а

частина четверта статті 183 ЦПК України - у разі подання до суду заяв, клопотання чи заперечення, у тому числі і з доданими до них додатками, на підтвердження вимог цих заяв, клопотань, заперечень.

Враховуючи зазначене, а також положення частини четвертої статті 183 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не мав правових підстав для прийняття заяви, розгляду її по суті та часткового стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про скасування додаткової постанови Запорізького апеляційного суду від 9 травня 2023 року із залишенням заяви ОСОБА_2., поданої в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового судового рішення без розгляду.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про зміну рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2022 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року в частині вирішення питання розподілу судових витрат, а також скасування додаткової постанови суду апеляційної інстанції із залишенням судових рішень без змін в частині вирішення позову по суті, встановлених

статтею 141 ЦПК України, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Губорєва Яна Анатоліївна, на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь

ОСОБА_1 и витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши розмір таких витрат з 7 500 грн до 5 000 грн.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня

2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Губорєва Яна Анатоліївна, на додаткову постанову Запорізького апеляційного судувід 9 травня 2023року задовольнити.

Додаткову постанову Запорізького апеляційного суду від 9 травня 2023 року скасувати, заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діявпредставник ОСОБА_2, про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік