Дата документу 08.12.2025
Справа № 501/4868/23
08 грудня 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді Петрюченко М.І.,
за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за
позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД МЕТАЛУРГ»
предмет та підстави позову: про визнання договорів дарування недійсними
І. Виклад позиції позивача та відповідача.
До суду звернувся представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, згідно якого просить суд:
- скасувати відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34394262 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, 34393936 дата та час державної реєстрації 29.11.2019;
- визнати недійсним договір дарування від 29 листопада 2019 року, серія та номер 2086, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., згідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині квартири АДРЕСА_2 ;
- скасувати відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34395623 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, 34395665 дата та час державної реєстрації 29.11.2019;
- визнати недійсним договір дарування від 29 листопада 2019 року, серія та номер 2089, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., згідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині нежитлового приміщення 3-Н в будинку АДРЕСА_3 ;
- скасувати відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34396073 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, №34396014 дата та час державної реєстрації 29.11.2019;
- визнати недійсним договір дарування від 29 листопада 2019 року, серія та номер 2083, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., згідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині квартири АДРЕСА_4 ;
- скасувати відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34394878 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, №34394927 дата та час державної реєстрації 29.11.2019.
Позов обґрунтований тим, що 08 жовтня 2019 року між ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» та ТОВ «МЕТПРОМГРУП» наразі ТОВ «Раймондо» (відбулося перейменування товариства) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛУРГЗБУТ» зареєстрований в реєстрі за №2945 (надалі Договір).
Відповідно до вимог п.п.1,5 Договору ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» передає у власність ТОВ «МЕТПРОМГРУП» частку у статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» у розмірі 100%, номінальна вартість якої становить 85 000 000 грн., а ТОВ «МЕТПРОМГРУП» приймає частку у розмірі 100% та сплачує за неї грошову суму - ціну продажу, в розмірі, порядку та на умовах викладених у Договорі.
Продаж вищезазначеної частки у Статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» у розмірі 100% вчинено за 14 000 000 гривень 00 коп., які ТОВ «МЕТПРОМГРУП» зобов`язався перерахувати на користь ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» в наступному порядку:
- 2 000 000 грн. покупець зобов`язався перерахувати на користь продавця в день підписання цього договору;
- 4 000 000 грн. до 01.11.2019;
- 3 000 000 грн. до 15.12.2019;
- 2 500 000 грн. до 25.01.2020;
- 2 500 000 грн. до 01.04.2020.
Всі розрахунки між сторонами виконуються в безготівковому порядку та зобов`язання по сплаті вважається виконаним в момент зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця.
Згідно акту приймання-передачі частки у Статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» від 08 жовтня 2019 року ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» прийняло частку у статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» у розмірі 100%, яка в грошовому еквіваленті складає 85 000 000 грн.
З метою забезпечення належного виконання Договору, 08 жовтня 2019 року між ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язався відповідати за належне виконання ТОВ «МЕТПРОМГРУП» всіх зобов`язань перед ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ», що виникли за Договором купівлі-продажу частки у Статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» в такому розмірі, в такий строк і в такому порядку, як передбачено умовами Договору.
У п.3.8. Договору поруки визначено, що сторони домовилися, що в разі виникнення простроченої заборгованості за договором купівлі-продажу більше ніж 21 календарний день, Кредитор має право стягнути заборгованість за договором купівлі-продажу, будь-яким способом, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.
Позивач у позові стверджує, що у зв`язку з неналежним виконанням ТОВ «МЕТПРОМРУП» зобов`язань за укладеним договором купівлі продажу та виникнення простроченої заборгованості більше ніж 21 календарний день, 30 листопада 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кучер А.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №3723, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» заборгованість у розмірі 3 833 000 гривень за договором поруки від 08.10.2019, який укладений в забезпечення виконання зобов`язань за договором купівлі продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛУРГЗБУТ». Період за який проводиться стягнення з 02.04.2020 по 30.11.2021.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 21 січня 2022 року відкрито виконавче провадження №68302246 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 30 листопада 2021 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» заборгованості у розмірі 3 833 000 гривень за договором поруки від 08.10.2019 року.
Позивач вказує в позові, що як з`ясувалося 08 вересня 2023 року з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, 29 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , які є його дітьми, було укладено низку договорів дарування, а саме:
- договір дарування, серія та номер 2077, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частини будинку АДРЕСА_1 ;
- договір дарування, серія та номер 2086, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частини квартири АДРЕСА_2 ;
- договір дарування, серія та номер 2089, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частини нежитлового приміщення 3-Н в будинку АДРЕСА_3 .
- договір дарування, серія та номер 2083, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині квартири АДРЕСА_4 .
Оскільки ТОВ «МЕТПРОМГРУП» не виконало в обумовлених Договором купівлі-продажу строках та розмірах свої зобов`язання, 29 листопада 2019 року, на момент укладення договорів дарування, ОСОБА_3 , як поручитель - солідарний боржник, та директор боржника мав невиконані Зобов`язання та прострочену заборгованість перед Кредитором за Договором купівлі-продажу.
Позивач стверджує, що відчужуючи нерухоме майно на користь своїх дітей, ОСОБА_3 міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового стягнення заборгованості за Договором купівлі-продажу та уклав договори дарування майна зі своїми дітьми не для настання реальних правових наслідків від їх укладення, а з метою приховання цього майна від виконання за його рахунок грошового зобов`язання. Тому укладені договори дарування ставляться під сумнів у частині їх добросовісності та набувають ознаки фраудаторних правочинів, спрямованих на штучне виведення майна та уникнення звернення на нього стягнення.
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
У встановлений ухвалою строк відповідачі не подали відзив на позов.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.
ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 22.11.2023 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І.
Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 28.11.2023 у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Металург» про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 28.11.2023 у відкритті провадження - відмовлено.
19.12.2023 надійшла апеляційна скарга представника позивача на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 28.11.2023.
Постановою Одеського апеляційного суду від 24.10.2024 апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Металург» задоволено.
Ухвалу судді Іллічівського міського суду Одеської області від 28.11.2023 скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
25.02.2025 зазначена цивільна справа надійшла до суду.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05.03.2025 позов залишено без руху.
Заявою від 12.03.2025 представником позивача недоліки позову усунуто.
Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 12.03.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с.179-180).
Ухвалою суду від 11.06.2025 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.196).
Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідачі викликалися в суд через оголошення на офіційному веб-порталі «Судової влади України» (а.с.187-188, 208-209, 217-218, 221-222), але у судове засідання так і не з`явилися, відзиву на позов не надали, тому, на підставі ст.280 ЦПК України проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 08 жовтня 2019 року між ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» та ТОВ «МЕТПРОМГРУП» укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛУРГЗБУТ» зареєстрований в реєстрі за №2945 (надалі Договір) (а.с.9-12).
Відповідно до вимог п.п.1,5 Договору ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» передає у власність ТОВ «МЕТПРОМГРУП» частку у статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» у розмірі 100%, номінальна вартість якої становить 85 000 000 грн., а ТОВ «МЕТПРОМГРУП» приймає частку у розмірі 100% та сплачує за неї грошову суму - ціну продажу, в розмірі, порядку та на умовах викладених у Договорі.
Продаж вищезазначеної частки у Статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» у розмірі 100% вчинено за 14 000 000 гривень 00 коп., які ТОВ «МЕТПРОМГРУП» зобов`язався перерахувати на користь ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» в наступному порядку:
- 2 000 000 грн. покупець зобов`язався перерахувати на користь продавця в день підписання цього договору;
- 4 000 000 грн. до 01.11.2019;
- 3 000 000 грн. до 15.12.2019;
- 2 500 000 грн. до 25.01.2020;
- 2 500 000 грн. до 01.04.2020.
Всі розрахунки між сторонами виконуються в безготівковому порядку та зобов`язання по сплаті вважається виконаним в момент зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця.
Згідно акту приймання-передачі частки у Статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» від 08 жовтня 2019 року ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» прийняло частку у статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» у розмірі 100%, яка в грошовому еквіваленті складає 85 000 000 грн. (а.с.17-18).
З метою забезпечення належного виконання Договору, 08 жовтня 2019 року між ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язався відповідати за належне виконання ТОВ «МЕТПРОМГРУП» всіх зобов`язань перед ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ», що виникли за Договором купівлі-продажу частки у Статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» в такому розмірі, в такий строк і в такому порядку, як передбачено умовами Договору (а.с.13-16).
У п.3.8 Договору поруки визначено, що сторони домовилися, що в разі виникнення простроченої заборгованості за договором купівлі-продажу більше ніж 21 календарний день, Кредитор має право стягнути заборгованість за договором купівлі-продажу, будь-яким способом, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.
30 листопада 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кучер А.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №3723, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» заборгованість у розмірі 3 833 000 гривень за договором поруки від 08.10.2019, який укладений в забезпечення виконання зобов`язань за договором купівлі продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛУРГЗБУТ». Період за який проводиться стягнення з 02.04.2020 по 30.11.2021 (а.с.63).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 21 січня 2022 року відкрито виконавче провадження №68302246 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 30 листопада 2021 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» заборгованості у розмірі 3 833 000 гривень за договором поруки від 08.10.2019, що підтверджується витягом з АСВП №68302246 (а.с.64).
Згідно інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 вересня 2023 року (а.с.19-62), 29 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , укладено договори дарування, а саме:
- договір дарування, серія та номер 2077, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині будинку АДРЕСА_1 . Відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №34393846 дата та час державної реєстрації 29.11.2019; №34393770 дата та час здійснення державної реєстрації 29.11.2019;
- договір дарування, серія та номер 2086, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині квартири АДРЕСА_2 . Відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34395623 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, 34395665 дата та час державної реєстрації 29.11.2019;
- договір дарування, серія та номер 2089, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині нежитлового приміщення 3-Н в будинку АДРЕСА_3 . Відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34396073 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, №34396014 дата та час державної реєстрації 29.11.2019;
- договір дарування, серія та номер 2083, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині квартири АДРЕСА_4 . Відомостіі про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34394878 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, №34394927 дата та час державної реєстрації 29.11.2019.
V. Оцінка Суду.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша, п`ята статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.
Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі й тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.
Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.
Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення в нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси потерпілого і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
"... Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)."

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження №61-8593св21).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу / набуття/ зміни / встановлення / припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від08 лютого 2023 у справі №359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Недійсність фраудаторного правочину має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі №523/17429/20 (провадження №61-2612св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

"позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

- фіктивного (стаття 234 ЦК України);

- такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

- такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі №569/6427/16 (провадження №61-39814 св18)."

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження №61-17511св19).

Цивільно-правовий договір (в тому числі, і договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17 (провадження № 61-2761св19).

У постанові від 06.10.2022 року у справі №904/624/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив:

"... Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною (така правова позиція викладена у постанові Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі №905/2030/19 (905/2445/19)."

Як вбачається із матеріалів справи, 08 жовтня 2019 року між ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» та ТОВ «МЕТПРОМГРУП» укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛУРГЗБУТ» зареєстрований в реєстрі за №2945 (надалі Договір) (а.с.9-12).

З метою забезпечення належного виконання Договору, 08 жовтня 2019 року між ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язався відповідати за належне виконання ТОВ «МЕТПРОМГРУП» всіх зобов`язань перед ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ», що виникли за Договором купівлі-продажу частки у Статутному капіталі ТОВ «МЕТАЛУРГЗБУТ» в такому розмірі, в такий строк і в такому порядку, як передбачено умовами Договору (а.с.13-16).

У п.3.8 Договору поруки визначено, що сторони домовилися, що в разі виникнення простроченої заборгованості за договором купівлі-продажу більше ніж 21 календарний день, Кредитор має право стягнути заборгованість за договором купівлі-продажу, будь-яким способом, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.

У зв`язку з неналежним виконанням ТОВ «МЕТПРОМРУП» зобов`язань за укладеним договором купівлі продажу та виникнення простроченої заборгованості більше ніж 21 календарний день, 30 листопада 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кучер А.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №3723, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ЗАВОД МЕТАЛУРГ» заборгованість у розмірі 3 833 000 гривень за договором поруки від 08.10.2019, який укладений в забезпечення виконання зобов`язань за договором купівлі продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛУРГЗБУТ». Період за який проводиться стягнення з 02.04.2020 по 30.11.2021 (а.с.63).

Оскільки ТОВ «МЕТПРОМГРУП» не виконало в обумовлених Договором купівлі-продажу строках та розмірах свої зобов`язання, 29 листопада 2019 року, на момент укладення договорів дарування, ОСОБА_3 , як поручитель - солідарний боржник, та директор боржника мав невиконані Зобов`язання та прострочену заборгованість перед Кредитором за Договором купівлі-продажу.

Відтак, відчужуючи нерухоме майно на користь своїх дітей, ОСОБА_3 міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового стягнення заборгованості за Договором купівлі-продажу та уклав договори дарування майна зі своїми дітьми не для настання реальних правових наслідків від їх укладення, а з метою приховання цього майна від виконання за його рахунок грошового зобов`язання. Тому укладені договори дарування ставляться під сумнів у частині їх добросовісності та набувають ознаки фраудаторних правочинів, спрямованих на штучне виведення майна та уникнення звернення на нього стягнення.

Отже, суд дійшов висновку про задоволення вимог в частині визнання цих договорів недійсними.

Щодо вимог про скасування відомостей про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд керується наступним.

Частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

З урахуванням того, що відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно містять інформацію про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, яке набуто за фраудаторними правочинами, відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підлягають скасуванню.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні.

Зокрема, згідно платіжної інструкції від 14.11.2023 (а.с.1) позивачем при подачі позову сплачено 40 260,00 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідачів.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

В матеріалах справи наявні:

- ордер на надання правової допомоги (а.с.65);

- копія договору про надання правової допомоги від 01.09.2023 (а.с.67-70).

Разом з тим, позивачем не надано до суду доказів понесених витрат у вказаному розмірі (детальний опис робіт наданих адвокатом, акт на підтвердження факту надання правової допомоги, платіжних документів), тощо.

Отже, в цій частині позову слід відмовити.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Металург» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування від 29 листопада 2019 року, серія та номер 2080, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., згідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частини земельної ділянки, площею 0,08 га, кадастровий номер :02:003:0051, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34394262 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, 34393936 дата та час державної реєстрації 29.11.2019.

Визнати недійсним договір дарування від 29 листопада 2019 року, серія та номер 2086, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., згідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині квартири АДРЕСА_2 .

Скасувати відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34395623 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, 34395665 дата та час державної реєстрації 29.11.2019.

Визнати недійсним договір дарування від 29 листопада 2019 року, серія та номер 2089, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., згідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині нежитлового приміщення 3-Н в будинку АДРЕСА_3 .

Скасувати відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34396073 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, №34396014 дата та час державної реєстрації 29.11.2019.

Визнати недійсним договір дарування від 29 листопада 2019 року, серія та номер 2083, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., згідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожному по частині квартири АДРЕСА_4 .

Скасувати відомості про речове право з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34394878 дата та час державної реєстрації 29.11.2019, №34394927 дата та час державної реєстрації 29.11.2019.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Металург»() пропорційно долі кожного судовий збір у розмірі 40 260 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів, з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Суддя Чорноморського міського

Суду Одеської області М.І.Петрюченко