ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 703/3907/24
Провадження № 22-ц/821/376/25
Категорія: скарга на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Гончар Н.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Гладиш О.Ю.

учасники справи:

скаржник : ОСОБА_1 ,

орган, дії якого оскаржуються: державний виконавець відділу державної виконавчої служби у місті Сміла Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Титаренко Діна Іванівна,

розглянувши в порядку спрощеного провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 грудня 2024 року (постановлену під головуванням судді Биченка І.Я. в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області) у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Сміла Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Титаренко Діни Іванівни ,-

в с т а н о в и в :

25 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення та бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Сміла Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Титаренко Д.І.

Скарга мотивована тим, що 3 жовтня 2024 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у місті Сміла Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Титаренко Д.І. відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.

Одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, головний державний виконавець відділу ДВС у місті Сміла Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виніс постанову про арешт коштів ОСОБА_1 , які знаходилися на пенсійному рахунку. Крім того, головним державним виконавцем винесена постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору за вказаним виконавчим провадженням та розміру мінімальних витрат виконавчого провадження.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року скаргу ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність головного державного виконавця відділу ДВС у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задоволено частково.

Визнано бездіяльність головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Титаренко Д.І, яка полягає у незакінченні виконавчого провадження №76191294 з примусового виконання судового наказу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 серпня 2024 року по справі №703/3907/24, 2-н/703/691/24, на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ - неправомірною.

Визнано бездіяльність головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Титаренко Д.І, яка полягає у не знятті арешту з усіх банківських рахунків ОСОБА_1 у виконавчому провадження №76191294 з примусового виконання судового наказу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 серпня 2024 року по справі №703/3907/24, 2-н/703/691/24 - неправомірною.

12 листопада 2024 року головний державний виконавець відділу ДВС у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Титаренко Д.І. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

Вказує, що державним виконавцем неправомірно стягнуто з нього, ОСОБА_1 , 230,00 грн виконавчого збору, у зв`язку з цим він звернувся до суду з вищевказаною скаргою.

Просив суд визнати неправомірним рішення головного державного виконавця ВДВС у м. Сміла Черкаського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Титаренко Д.І. від 12.11.2024 постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №76191294 в частині неповернення стягнутого з ОСОБА_1 виконавчого збору;

визнати бездіяльність головного державного виконавця ВДВС у м. Сміла Черкаського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Титаренко Д.І., що полягає в неповерненні стягнутого з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 230,00 грн;

зобов`язати головного державного виконавця ВДВС у м. Сміла Черкаського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Титаренко Д.І. винести постанову про повернення неправомірно стягнутого з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 230,00 грн на пенсійний рахунок скаржника.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 грудня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Сміла Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Титаренко Діни Іванівни.

Роз`яснено заявнику право на звернення з вказаними вимогами до Черкаського окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала суду першої інстанції, зокрема, мотивована тим, що оскільки фактично предметом скарги є визнання незаконною постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 , винесену державним виконавцем відділу ДВС у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Титаренко Д.І., то вказана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі, поданій через засоби поштового зв`язку 06 січня 2025 року, ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність ухвали, вважаючи її прийнятою із порушенням норм процесуального права, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 грудня 2024 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обгрунтування апеляційної скарги аналогічне доводам самої скарги, крім того, скаржником зазначено, що він є стороною виконавчого провадження і має право відповідно до вимог ст. 448 ЦПК України звернутися до суду із скаргою до суду, який розглянув справу.

Відмова у відкритті провадження у справі за скаргою на рішення та бездіяльність державного виконавця не передбачена Розділом VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України.

Вказує, що ч. 10 ст. 10 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулюють спірні відносини. Таким чином, судом першої інстанції неправомірно відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою на рішення чи бездіяльність державного виконавця.

Вважає, що позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №370/1034/15, на яку послався суд першої інстанції, не стосується вимог, заявлених ним у скарзі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист та охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Примусове виконання судових рішень здійснюється відповідно до умов та порядку, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання, зокрема, судових рішень, є сукупністю дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом (абзац 1 частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження»).

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19) вказано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), і підстав для відступлення від неї не вбачається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) зазначено, що імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21) вказано, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження», підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця».

Як встановлено судом першої інстанції, зі змісту скарги вбачається, що фактично, оскаржуються дії державного виконавця відділу ДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області ЦМУ МЮ ( м. Київ) щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №76191294.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження (частина друга статті 42 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Враховуючи висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, а також, приймаючи до уваги те, що скаржником оскаржуються дії державного виконавця в частині винесення постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки дана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та роз`яснив скаржнику його право на звернення з цими вимогами до відповідного адміністративного суду.

Доводи скаржника, що ч. 10 ст. 10 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулюють спірні відносини, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки судом першої інстанції відмовлено у відкритті провадження у справі в частині оскарження постанови державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору у зв`язку з тим, що вказані вимоги мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Практика судів по розгляду даної категорії справ є сталою.

Інші доводи, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 грудня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Сміла Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Титаренко Діни Іванівни залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Н.І. Гончар

О.М. Новіков