КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/11345/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5292/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого-Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Ящук Т.І.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ярмола О.Я., по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Білоцерківського районного округу Дерун Каріни Анатоліївни про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та скасування постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, просила визнати неправомірною відмову приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни у прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_1 від 10 червня 2024 року про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, скасувати постанову приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун Каріни Анатоліївни від 10 червня 2024 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 29 травня 2003 року Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква на праві спільної часткової власності належала частина квартири АДРЕСА_1 , без визначення частки, однак із зазначенням, що загальна площа приватизованої частини квартири становить 18,38 кв.м., житлова площа - 12,24 кв.м., та переліком нежитлових приміщень квартири, право власності на які набувається. Згідно листа Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» від 18 липня 2024 року, станом до 01 січня 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано, за: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках -19/100 частини квартири; ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в рівних частках - 27/100 частини квартири; ОСОБА_8 - 17/100 частини квартири; ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в рівних частках - 34/100 частини квартири. Отже, за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 29 травня 2003 року № НОМЕР_1 було зареєстровано право власності на 19/100 частини вищевказаної квартири в рівних частках, тобто 1/2 частка кожного із співвласників частини квартири становила 19/200. 07 березня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору дарування частки квартири, подарували свою частку квартири АДРЕСА_1 (кожен свою частку у частці квартири) ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а саме по 1/2 частки кожному, які були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

19.01.2022 року позивач зареєструвала шлюб, у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_1 ». Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 липня 2024 року № 387345175 ОСОБА_13 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить по 19/200 кожному частки вищевказаної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дядько позивача - ОСОБА_13 , у зв`язку з чим відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно, зокрема на 19/200 частки зазначеної квартири.

10 червня 2024 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Дерун К.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно після смерті ОСОБА_13 та було заведено спадкову справу № 35/2023. Однак, 10.06.2024 приватним нотаріусом Дерун К.А. було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі ст. 47, 49 Закону України «Про нотаріат», яка мотивована тим, що в договорі дарування частки квартири від 07 березня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С., не вказана частка, яка дарується (відчужується), у витязі з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зазначено, що ОСОБА_13 належить 1/2 частка, а при здійснення перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна інформація, що ОСОБА_13 належить 19/200 частки вищевказаної квартири.

Позивач вважала, що приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А., вирішуючи питання щодо прийняття до розгляду заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, діяла поза межами своїх повноважень та з порушенням вимог чинного законодавства України, чим допустила порушення спадкових прав та охоронюваних законом інтересів (очікувань) позивача.

Позивач вказувала, що у договорі дарування частки квартири від 07 березня 2013 року квартири, не могла бути жодним чином визначена частка квартири, оскільки вона не була визначена у правовстановлюючому документі на квартиру, а саме у свідоцтві про право власності від 29 травня 2003 року № НОМЕР_1 . Позивач стверджує, що за даними КП КОР «Київське обласне БТІ» дарувальникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 29 травня 2003 року № НОМЕР_1 належало право власності на 19/100 частини вищевказаної квартири в рівних частках, тобто 1/2 частка кожного із співвласників у 19/100 частини квартири становила 19/200, вказану інформацію нотаріус могла витребувати. Згідно відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якими нотаріус зобов`язана користуватись у своїй нотаріальній діяльності, ОСОБА_13 на підставі договору дарування частки квартири від 07.03.20163 на праві спільної часткової власності належить 19/200 частки вищевказаної квартири.

Посилаючись на п. 4.19. пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15.06.2021 по справі № 922/2416/17, позивачка вказувала, що нотаріус могла отримати відомості про розмір частки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та керуватись ними, а тому, у приватного нотаріуса Дерун К.А. були відсутні підстави для відмови у прийнятті заяви позивачки про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 1-11).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Білоцерківського районного округу Дерун К.А. про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та скасування постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом - відмовлено (а.с. 171-179).

Не погодившись з рішенням суду, 09 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Крамар О.П. направив до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, просив скасувати оскаржуване рішення районного суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 180а-195).

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що висновки районного суду ґрунтуються на неправильному розумінні судом першої інстанції норм матеріального закону, обставин спірних правовідносин та сталої судової практики Верховного Суду. Так, суд не звернув увагу що оскаржувана постанова нотаріуса лише має назву про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, проте нотаріус відмовила у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та у проведення будь-яких дій, пов`язаних із видачею свідоцтва. Вказане позбавляє позивачку подальшої можливості звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, оскільки питання видачі чи невидачі свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному (позасудовому) порядку не було вирішено нотаріусом у якого було заведено спадкову справу. Крім того, суд першої інстанції не врахував що заперечень проти позову та (або) відзив на позовну заяву приватний нотаріус Дерун К.А. не подавала. При цьому, нотаріус не зазначила, яким саме вимогам ст. 47 закону України «Про нотаріат» не відповідали документи, що були подані для видачі свідоцтва, натомість неможливість нотаріуса визначити точний розмір частки спадкодавця у спадковому майні не є підставою для прийняття заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, а може бути підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій. Враховуючи вищезазначене, помилковим вважав висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання неправомірної відмови приватного нотаріуса Дерун К.А. у прийнятті до розгляду заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 180а-189).

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Крамар О.П. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Про розгляд справи апеляційним судом 06 березня 2025 року ОСОБА_1 була сповіщена 31 січня 2025 року повідомленням її представника - адвоката Крамар О.П. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 її представник - адвокат Крамар О.П. підтвердив в судовому засіданні про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення приватного нотаріуса Дерун К.А. повернулось із відміткою (трекінг-код) працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця знаходження від вказаної особи до суду не надходили (а.с. 212-217).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 травня 2003 року Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , за змістом якого вказаним особам на праві спільної часткової власності належала частина квартири АДРЕСА_1 , загальна площа квартири становить 18,38 кв.м., житлова площа 12,24 кв.м., кухня 1,99 кв.м., коридор 2,59 кв.м.; 0,28 кв.м., ванна 0,19 кв.м., туалет 0,17 кв.м., вбудована шафа 0,52 кв.м. У вищевказаному Свідоцтві не зазначено розміру частки на яку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали право у частці квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12).

До позовної заяви позивачкою був доданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.11.2003, за яким за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було зареєстровано право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , без зазначення розміру частки (а.с. 13).

Рішенням Білоцерківської міської ради № 144 від 28.11.2003 року було перейменовано вулицю 60 років Жовтня на вулицю Олеся Гончара (а.с. 17).

З листа КП КОР «Київське обласне БТІ» за вих. № БЦ 4382/1 від 18.07.2024 вбачається, що відповідно паперових носіїв станом до 01.01.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за:

- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках 19/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого Комунальною Службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква 29.05.2003 року за № 34651;

- ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в рівних частках 27/100 частин квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого Комунальною Службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква 15.07.2004 року;

- ОСОБА_8 17/100 частин квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Службою приватизації державного житлового фонду 11.08.2008 року за № 42222;

- ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в рівних частках 34/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Службою приватизації державного житлового фонду 09.10.2008 року за № 42366 (реєстрова книга № 104, реєстровий № 12318).

Сума часток в квартирі не становить одиницю в зв`язку з допущеною помилкою при підрахунку часток (а.с. 18).

Відповідно до договору дарування частки квартири, посвідченого 07.03.2013 державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С., дарувальники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подарували свою частку квартири АДРЕСА_4 , кожна свою частку, вказану у п. 1.2. цього договору, у власність «Обдаровуваного (ої) (них)» ( ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ). по частці кожному, безоплатно (а.с. 19-20).

За змістом пункту 1.2. Договору, не міститься чітко визначеного розміру частки квартири, що відчужується (подарована) за даним договором.

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.03.2013, індексний номер витягу № 1061504, за ОСОБА_13 зареєстровано 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 (а.с. 21-22).

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.03.2013, індексний номер витягу № 1061591, за ОСОБА_14 зареєстровано 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 (а.с. 23-24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_13 , про що складено відповідний актовий запис № 2119 Білоцерківським міськрайонним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Київській області (а.с. 40).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 02.09.2020 року приватним нотаріусом Федорякою О.С. було внесено відомості про реєстрацію виправлення права власності, належного ОСОБА_13 (номер відомостей про речове право: 300055), а саме додано вид спільної власності - часткова, змінено розмір частки з 1/2 на 19/200, а також скасовано/анульовано речове право на 1/2 частку квартири, належну ОСОБА_13 (а.с. 26-37).

З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 02.09.2020 року приватним нотаріусом Федорякою О.С. було внесено відомості про реєстрацію виправлення права власності, належного ОСОБА_14 (номер відомостей про речове право: 300092), а саме додано вид спільної власності - часткова, змінено розмір частки з 1/2 на 19/200, а також скасовано/анульовано речове право на 1/2 частку квартири, належну ОСОБА_14 (а.с. 28-30).

19 січня 2022 року ОСОБА_14 уклала шлюб, у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_1 », що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 25).

10 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун Каріни Анатоліївни, з метою оформлення спадкових прав після померлого дядька ОСОБА_13 , однак нотаріус винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

За змістом вказаної постанови приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун Каріни Анатоліївни вих. № 392/02-31 від 10.06.2024 року вбачається, що нотаріус не має можливості прийняти заяву про видачу свідоцтва про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_13 , в зв`язку з тим, що при огляді оригіналу договору дарування частки квартири, посвідченого Вигівською О.С., державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області 07 березня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-723 (у якому не вказана частка яка дарується (відчужується) та Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого ОСОБА_17 , державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області 07 березня 2013 року, індексний номер витягу: 1061504, номер запису про право власності: 300055, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3 (у якому зазначено Власник: ОСОБА_13 Розмір частки: 1/2) та при здійсненні перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є наявною інформація про суб`єкт права власності - ОСОБА_13 , Розмір частки: 19/200. Виправлення в ДРРП на нерухоме майно зроблене приватним нотаріусом Федорякою О.С.

Таким чином, вбачається, що розмір частки для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом визначити, не має можливості, так як в пп.1.2 п.1 Договору дарування частки квартири, посвідченого Вигівською О.С. , державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області 07 березня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-723 - не зазначена частка квартири від якої дарується 1/2 частка вищевказаної квартири.

З огляду на вищевказане, приватний нотаріус Дерун К.А. постановила у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що належить ОСОБА_13 , та у проведенні будь-яких дій, пов`язаних з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, - відмовити (а.с. 41-42).

Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України (у редакції, чинній станом на день відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Питання видачі свідоцтва про право на спадщину та винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії регулюються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5.

Так, виходячи з положень підпункту 1.2. пункту 1, підпунктів 2.2, 2.3 пункту 2, підпункту 3.1. пункту 3 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції чинній на час вчинення нотаріусом оскаржуваної постанови), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту.

Відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ вищевказаного Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

За положеннями пункту 3 глави 7 розділу І Порядку, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

У пункті 3 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» ( тут і надалі - в редакції чинній на час вчинення нотаріусом оскаржуваної постанови) передбачено, що нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема, видають свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до положень ст. 47 Закону України «Про нотаріат», документи, викладені на двох і більше аркушах, що подаються для вчинення нотаріальної дії, повинні бути прошиті у спосіб, що унеможливлює їх роз`єднання без порушення цілісності, а аркуші пронумеровані (крім випадків, коли такі документи видані (отримані) за допомогою єдиних та державних реєстрів, відомості яких обов`язково використовуються нотаріусом під час вчинення нотаріальної дії).

Тексти нотаріально посвідчуваних правочинів, заяв, засвідчуваних копій (фотокопій) документів і витягів з них, тексти перекладів та заяв повинні бути написані зрозуміло і чітко, дати, що стосуються змісту посвідчуваних правочинів, повинні бути позначені хоча б один раз словами, а назви юридичних осіб та їх ідентифікаційний код за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - без скорочень із зазначенням їх місцезнаходження. Прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, їх місце проживання та ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків, крім уповноважених представників юридичних осіб, повинні бути написані повністю, а у випадках, передбачених законами, - із зазначенням дати їх народження.

Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до положень ч.ч. 2-4 ст. 49Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Позивачка у цьому провадженні оскаржує постанову приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. вих. № 392/02-31 від 10.06.2024 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

За наявними у цивільній справі матеріалами (копії) спадкової справи, заявою ОСОБА_1 , за змістом яких заява останньої про видачу свідоцтва про право на спадщину була прийнята приватним нотаріусом, зареєстрована та за результатами розгляду якої було винесено оскаржувану позивачкою постанову вих. № 392/02-31 від 10.06.2024 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 107, 77-168).

Як вбачається, з матеріалів справи, нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із неможливістю визначення частки, яка належала померлому, оскільки у правовстановлюючому документі спадкодавця не зазначено розміру частки, яка відчужується, а у витязі з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 07 березня 2013 року зазначено розмір частки ОСОБА_13 , як 1/2, а у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є інформація про розмір частки померлого - 19/200, з урахуванням внесених нотаріусом виправлень. При цьому, в самому правовстановлюючому документі (договір дарування частки квартири) не має жодних виправлень чи застережень (а.с. 12-13, 18-24, 26-37).

У виданому 29 травня 2003 року Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтві про право власності № НОМЕР_1 на частину квартири АДРЕСА_1 та у доданому витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.11.2003 року, за яким за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , не зазначені розміри часток (а.с. 13).

Не зазначено такого розміру часток і за договором дарування частки квартири, посвідченого 07 березня 2013 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С., за яким дарувальники ОСОБА_2 ОСОБА_3 подарували свої частки вищевказаної квартири ОСОБА_13 та ОСОБА_1 (а.с. 19-20).

Суд апеляційної інстанції зауважив, що відомості Державного реєстру прав на нерухоме майно від 07 березня 2013 року в якому зазначено розмір частки ОСОБА_13 , як 1/2 та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація про розмір частки померлого - 19/200, є суперечливими та не підтверджуються вищевказаними правовстановлюючими документами на нерухоме майно належне на праві власності спадкодавцю ОСОБА_13 .

Крім того, з листа КП КОР «Київське обласне БТІ» за вих. № БЦ 4382/1 від 18.07.2024 вбачається, що відповідно паперових носіїв станом до 01.01.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано також за іншими особами - співвласниками вказаної квартири, а сума часток в квартирі не становить одиницю в зв`язку з допущеною помилкою при підрахунку часток (а.с. 18).

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20).

Тому, такий висновок приватного нотаріуса Дерун К.А. у постанові вих. № 392/02-31 від 10.06.2024 року про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, з яким погодився суд першої інстанції, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам цієї справи і підтверджується наявними у ній доказами, а відтак, суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 185/9807/19 (провадження № 61-11410св20) зазначено: «суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта…Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, виходили з того, що дії нотаріуса та оскаржена постанова відповідають вимогам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання незаконною та скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню і вимога позивача про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. При цьому суди не звернули увагу на те, що суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом слід відмовити з вказаної підстави. Нотаріус вносить відповідну інформацію у Спадковий реєстр на підставі рішення суду про визнання його дій неправомірними чи у зв`язку зі скасуванням судом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії».

Таким чином, суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до компетенції нотаріуса.

Суд апеляційної інстанції перевірив та відхилив посилання позивачки та її представника на правові висновки у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 635/1733/18-ц (провадження № 61-44722св18) та від 09 лютого 2022 року у справі № 204/6057/20 (провадження № 61-5460св21), оскільки у зазначених справах нотаріусом не було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, отже фактичні обставини справ є різними.

Поряд з цим, посилання приватного нотаріуса Дерун К.А. за змістом вищевказаної оскаржуваної позивачкою постанови та в її резолютивній частині на відмову у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що належить ОСОБА_13 є суперечливими і помилковими, оскільки фактичні обставини цієї справи і наявні в справі докази свідчать про прийняття приватним нотаріусом Дерун К.А. вказаної заяви ОСОБА_1 від 10 червня 2024 року, проведення її реєстрації за № 62 (спадкова справа 3 35/2023) та розгляду нотаріусом в межах вказаної спадкової справи, та не спростовує факту за результатами розгляду цієї заяви винесення приватним нотаріусом постанови вих. № 392/02-31 від 10.06.2024 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 77-168).

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком районного суду про те, що оскаржувана позивачкою ОСОБА_1 постанова приватного нотаріуса Дерун К.А. повністю відповідає вимогам законодавства, проте вказане помилкове зазначення не призвело до неправильного вирішення справи по суті спору.

Зважаючи на те, що приватним нотаріусом Дерун К.А. винесено постанову вих. № 392/02-31 від 10.06.2024 року про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто про відмову у вчиненні нотаріальної дії, наявність такої постанови свідчить про неможливість отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному (позасудовому) порядку. З цих підстав, суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи апелянта, що наявність оскаржуваної постанови позбавляє позивачку подальшої можливості звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

З огляду на вищезазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. оскаржуване рішення районного суду підлягає зміні з викладенням його мотивувального частини в редакції цієї постанови.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують та судом апеляційної інстанції визнані передчасними і відхилені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2024 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 06 березня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

Т.І. Ящук