Справа № 127/2-6351/10
Провадження 2-др/127/17/25
Д О Д А Т К О В А У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 березня 2025 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниця в цивільній справі №127/2-6351/10 за позовом відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» в особі філії Вінницького регіонального управління до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «ОСВ Будсервіс» про стягнення заборгованості,
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Опанасюка П.П. про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниця в цивільній справі №127/2-6351/10 за позовом відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» в особі філії Вінницького регіонального управління до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «ОСВ Будсервіс» про стягнення заборгованості.
На підставі ухвали суду від 04.02.2025 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Опанасюка Павла Павловича про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниця в цивільній справі №127/2-6351/10 у вигляді накладення арешту на майно, в межах суми позову в розмірі 406484 гривні 89 копійок, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
17.02.2025 року із заяву до Вінницького міського суду Вінницької області звернувся директор Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» Скребець О.С. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 адвоката Опанасюка Павла Павловича про скасування заходів забезпечення позову.
Мотивуючи її тим, що при постановленні ухвали від 04.02.2025 не вирішено питання щодо розподілу судових витрат, які понесло Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» під час розгляду скарги по даній справі.
Заявником (у повній мірі дотримано ч. 8 ст. 141 ЦПК України. попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат по справі №127/2-6351/10 (заявник поніс і які очікував понести становили 10 000 грн. ) - міститься у матеріалах справи.
З огляду на перелічене, надають до суду належним чином завірені копії документів, що підтверджують витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн. та просить ухвалити додаткове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судові витрати понесені на професійну правничу ( правову ) допомогу в розмірі 10 000 гривень.
На вказану заяву представником скаржника ОСОБА_3 адвокатом Опанасюком П.П. подано заперечення проти заяви про стягнення судових витрат. Вказані заперечення обґрунтовує тим, що дана заява не підлягає задоволенню з огляду на ненадання доказів фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу з огляду на наступне.
На переконання представника скаржника надані ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» документи не доводять понесення ним витрат на професійну правничу допомогу внаслідок наступного.
Оскільки згідно пункту 3.2. договору № 02/01-24 оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку від бюро.
Пунктом 3.5 цього ж договору встановлено, що за результатом надання юридичної допомоги співробітником (Адвокатом) Бюро складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги і її вартість.
На підтвердження, наче б то понесення витрат на професійну правничу допомогу, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», серед іншого, наданий акт про надання правової допомоги № 10, у на суму 10 000 гривень.
У даному контексті, просить суд звернути увагу, що і ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» і АБ «Юлії Чміль» є юридичними особами на які поширюється дія Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (ст. 2 Закону).
Згідно частині 1 статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частинами 3, 5 цієї статті Закону унормовано, що інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.
Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
Отже, із системного аналізу зазначеного слідує, що фінансова складова господарської операції з надання правничої допомоги повинна підтверджуватись: 1. Виставленим Бюро рахунком на оплату; 2. Оплатою цього рахунку; 3. Підписаним сторонами актом про надання правничої допомоги; 4.Відображенням ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» понесених витрат на субрахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» бухгалтерського обліку Класу 6 «Поточні зобов`язання» (Наказ Міністерства фінансів України від 30.11.1999 року № 291, затверджений в Міністерстві юстиції України 21.12.1999 року за № 892/4185).
При цьому слід зауважити, що відображення витрат на професійну правничу допомогу на субрахунку 631 повинно бути здійснене ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» безвідносно фактичної оплати таких витрат.
Проте, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не надано:1. Виставленого Бюро рахунку на оплату професійної правничої допомоги, у якому мав бути зазначений обсяг постачання послуг; 2. Доказу фактичної оплати професійної правничої допомоги (платіжна інструкція або фіскальний чек, якщо оплата здійснювалась готівковими коштами); 3. Оборотно-сальдової відомості по субрахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», у колонці «кредит» якої має бути відображено оплату професійної правничої допомоги в сумі 10 000 грн., або кредиторську заборгованість перед АБ «Юлії Чміль» в сумі 10 000 грн.
Заперечення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» від 03.02.2025 року, обсягом 3 (три) друковані аркуші А4 підписано директором ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» Скребець Олександр Сергійович та подано через електронний кабінет підприємства, зареєстрований у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС. До заперечення було додано докази наявності права Скребця О.С. на самопредставництво.
Зазначене дає підстави вважати, що заперечення формувалось та подавалось директором ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» особисто.
Зміст заперечення не містить аналізу правових позицій Верховного Суду, а його мотивувальна частина зводиться до одного абзацу, розміщеного на сторінці 3 документу, який не потребує наявності спеціальних знань у сфері права та свідчить про відсутність "ознайомлення з судовою практикою та її аналізом", про що зазначено у наданій копії акту від 10.02.2025 року.
Обсяг даного документу, складеного на 3 друкованих аркушах 14 шрифтом (з яких перший аркуш заповнюється у підсистемі «Електронний суд» слідуючи вказівкам системи) потребує максимум півгодини для складання та завантаження до Електронного суду, що свідчить про надуманість витрат в сумі 4000 гривень за складання відзиву.
Згідно постанові ВП ВС від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Поряд з цим, зазначені у акті № 10 від 10.02.2025 року "ознайомлення з матеріалами справи, аналіз наданих документів, ознайомлення з судовою практикою та визначення перспективи розгляду справи" взагалі не доведені, що поряд із заявленою вартістю в 6000 грн. не підлягають задоволенню.
Також представник звертає увагу суду на те, що керуюча АБ «Юлії Чміль», як представник ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» особисто не надавала суду докази на підтвердження права представляти інтереси ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», не ознайомлювалась із документами, що наявні у підсистемі "Електронний суд", не приймала участі в судовому засіданні, не подавала жодного документа до суду, що виключає її участь як представника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у призначеному 04.02.2025 року судовому засіданні з розгляду клопотання Дуржинського С.С.
Водночас просив суд звернути особливу увагу на те, що копія ордеру серії АЕ № 1240121, підписаний 24.01.2025 року і адресований Вінницькому міському суду Вінницької області містить посилання на договір № 2/02-23, тому виданий не на підставі наданої ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» копії договору № 02/01-24.
Поряд з цим слід наголосити, що і копія ордеру АЕ № 1240121 від 24.01.2024 року і копія свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю № 3080 від 07.06.2016 року не засвідчені адвокатом у встановленому законом порядку, тому не підтверджують право адвоката Чміль Юлії Володимирівни представляти інтереси ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у Вінницькому міському суді Вінницької області.
Водночас, АБ "Юлії Чміль" є іншою від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» юридичною особою, і жодний нормативний акт не надає останньому права засвідчувати копії виданих адвокатом документів.
Вказує на те, що засвідчення копії ордеру та свідоцтва адвоката іншою особою свідчить про те, що оригінали цих документів наявні у розпорядженні такої іншої особи, що є Порушенням адвокатом Юлією Чміль Правил адвокатської етики в розумінні Рішень Ради адвокатів України від 04 серпня 2017 року № 162 та № 137 від 15-16 грудня 2023 року № 137.
Таким чином, вважає, що повноваження адвоката Юлії Чміль як представника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у Вінницькому міському суді Вінницької області у справі № 127/2-6351/10 та, як наслідок надання нею правничої допомоги, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому просив суд відмовити у повному обсязі у задоволенні даної заяви.
Частина 3 статті 270 ЦПК України передбачає, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Представник скаржника ОСОБА_3 адвокатом Опанасюком П.П. в судовому засіданні підтримав свої заперечення та просив суд відмовити у зволенні заяви про стягнення судових витрат на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».
Представник ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в судове засідання не з`явився, про тату, час та місце розгляду заяви був повідомлений належним чином.
Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позицію представника ОСОБА_3 адвоката Опанасюка П.П., дійшов таких висновків.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.02.2025 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Опанасюка Павла Павловича про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниця в цивільній справі №127/2-6351/10 у вигляді накладення арешту на майно, в межах суми позову в розмірі 406484 гривні 89 копійок, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Зазначене судове рішення не набрало законної сили.
За змістом ч. 2 ст. 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, які підтверджують точний розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд, за заявою такої сторони, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Однак, як вже зазначалось, така заява має бути озвучена до закінчення судових дебатів у справі (ч. 1 ст. 246 ЦПК). В такому разі судом призначається ще одне судове засідання, яке має бути проведено не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, за результатом якого ухвалюється додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 кодексу (ч. 2, 3 ст. 246 ЦПК). Можливість вирішення питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті передбачають і ч. 3 ст. 259 ЦПК (порядок ухвалення судових рішень) і п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК (додаткове рішення суду).
Статтею 246 ЦПК України передбачено, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Встановлено, що представником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» Скребцем О.С. під час розгляду даної справи була зроблена заява щодо стягнення судових витрат за результатами розгляду справи і надання суду відповідних доказів понесених заявником протягом п`яти днів після ухвалення судом відповідного рішення.
Отже, до закінчення розгляду справи по суті, представником заявника було зроблено відповідну заяву.
Зазначена заява про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат, отримана судом 17.02.2025 року, що підтверджується відповідним штампом суду, але направлена до суду засобами поштового відправлення 11.02.2025 року, про що свідчить поштовий конверт, після того, як ухвала суду була отримана в Електронному судді 08.02.2025 року, тобто заявник має право подати докази підтвердження понесених витрат до 13.02.2025 року, що і було здійснено.
Таким чином, представником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» Скребцем О.С. докази понесення витрат на правову допомогу були подані протягом п`яти днів після ухвалення судом відповідного рішення, у строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Отже, згідно положень ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання, зокрема, про те як розподілити між сторонами судові витрати.
Судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази ( ч. 1 ст. 258 ЦПК України ).
Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19.
Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу до суду було надано:
- Копію договору № 02/01-24 від 02.01.2024 року про надання професійної правничої допомоги, укладений з Адвокатським бюро «Юлії Чміль»;
- Копію додатку до договору від 02.01.2024 року;
- Копію ордеру серії АЕ № 1240121 від 24.01.2025 року;
- Копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю № № 3080 від 07.06.2016 року;
- Копію акту про надання правової допомоги № 10 від 10.02.2025 року;
Отже, зазначені документи свідчать про договірні відносини між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та Адвокатським бюро «Юлії Чміль» стосовно надання правової допомоги.
Згідно Акту про надання правової допомоги №10 до договору № 02/01-24 від 02.01.2024 року про надання професійної правничої допомоги, укладений з Адвокатським бюро «Юлії Чміль» визначено вартість послуг наданих заявнику, а саме ознайомлення з матеріалами справи, аналіз документів, ознайомлення з судовою практикою та визначення перспективи справи (4 год.) 6 000 грн., а також складання відзиву 4 000 грн., що разом становить 10 000 грн., які у запереченнях були зазначенні, як орієнтовний розмір понесених витрат заявником.
В своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Такий же правовий висновок містяться і постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
Такий підхід щодо визнання фактично здійсненими витрат за відсутності факту оплати впливає також із практики Європейського суду з прав людини ( далі ЄСПЛ ), яка є обов`язковою для застосування в Україні як джерело права в силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07 ) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені.
«115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження в Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними»( див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України», п. 97 ).
При цьому на необхідності розгляду витрат, які підлягають оплаті, як фактичних для цілей компенсації наголошується і в Практичних рекомендаціях ЄСПЛ від 28.03.2007 року.
Тож фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Відповідно, якщо договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визнання витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації стороні.
Судові витрати є інститутом галузі цивільного процесуального права України, відшкодування судових витрат є однією із засад ( принципів ) цивільного судочинства, а тому розповсюджується на всіх учасників цивільного судочинства.
Так, відшкодування судових витрат є також процесуальним правом сторін виконавчого провадження ( стягувача, скаржника ) у справах щодо подання скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі № 910/7520/20, в постанові від 12.05.2021 року у справі № 873/79/20.
У вищевказаній постанові від 11.11.2021 року Верховний Суд дійшов законності та обґрунтованості додаткового рішення щодо стягнення судових витрат з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Отже, як зазначено вище, дійсно між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та Адвокатським бюро «Юлії Чміль» укладений договір № 02/01-24 від 02.01.2024 року про надання професійної правничої допомоги та існують договірні відносини та відповідно у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» виник договірний обов`язок щодо оплати витрат на правову допомогу, що підтверджується доданими до заяви про ухвалення додаткового рішення відповідними документами.
При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону N 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно -виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Відповідно до позиції Верховного Суду, висловлену у постановах від 27.06.2021 року у справі № 922/2495/20, від 25.06.2021 року у справі № 922/902/20, від 23.06.2021 року у справі № 910/2478/20, від 18.06.2021 року у справі № 905/411/17, від 15.06.2021 року у справі № 910/3419/20, від 01.06.2021 року у справі № 922/2385/20, від 21.03.2021 року у справі № 712/1720/19, Верховний Суд зазначив, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначені фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвокатом іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.
Отже, сума гонорару є фіксованою, а при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.
Під-час розгляду вищевказаної заяви, від скаржника ОСОБА_3 , а саме його представника адвоката Опанасюка П.П. надійшли заперечення щодо витрат на правничу допомогу, які частково знайшли своє підтвердження, адже факт укладення між ТОВ «Дніпрофінансгру» із адвокатською конторою договору на надання правничої допомоги встановлений належними документами, щодо арифметичних можливих помилок в ордері і договорі, то суд їх розцінює, як помилку, а не відповідність, а тому твердження представника скаржника в даному випадку відхиляє.
Щодо не співмірності заявленої суми виконаним роботам, то суд із цим погоджується, і суда є можливість на зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
В цьому контексті Верховний Суд правильно зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №826/2689/15 від 09 квітня 2019 року).
Тому, враховуючи заперечення представника скаржника ОСОБА_3 адвоката Опанасюка П.П., суд має можливість на зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, звертаючись до суду з вказаними вище запереченнями на клопотання про зняття арешту, в ній зазначалося, що в процесі розгляду справи попередній ( орієнтовний ) розрахунок судових витрат по справі (заявник поніс і які очікував понести становили 10 000 грн. ).
Ознайомившись зі заявою та надаючи свої пояснення в судовому засіданні, представник скаржника ОСОБА_3 адвоката Опанасюка П.П.стосовно витрат на правову допомогу заперчив та просив відмовити у повному обсязі.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).
Також, судом враховується правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12.05.2020 зі справи №904/4507/18.
У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, колегія суддів зазначає, що в контексті правовідносин, які склались у даній справі, суд апеляційної інстанції при визначенні суми витрат на професійну правничу допомогу пов`язаних із розглядом справи №910/7540/19 в суді апеляційної інстанції повинен був не обмежуватись лише посиланням на те, що вказана сума є "фіксованим гонораром", визначеним відповідачем 1 та адвокатом, а повинен був надати оцінку заявленій ПАТ "Оболонь" сумі на предмет її обґрунтованості, необхідності та неминучості, в частині такого перевищення та відповідно оцінити, чи відповідають такі витрати, критерію реальності та розумності їхнього розміру.
У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи».
За таких обставин, колегія суддів у справі № 922/2869/19 вказала, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо ( постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №808/1849/18 ).
У разі неспівмірності розміру витрат на правову допомогу суд самостійно визначає розмір судових витрат ( постанова Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №160/6762/21 ).
ВП ВС в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично здійснені, та оцінювати їх необхідність.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, яке відповідно до ст. 1512 Конституції України є обов`язковим, остаточним і не може бути оскаржено, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ).
Враховуючи вищезазначене, розмір витрат заявника на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності розміру, а отже є значно завищеним.
Так, суд не може в повній мірі погодитися з сумою витрат на правову допомогу, яку просить стягнути заявник ( 10 000 грн.), така сума є явно завищеною та не співмірною зі складністю справи, оскільки вказана категорія справи є досить поширеною та не потребує додаткової трати часу адвоката на вивчення практики, її узагальнення та формування позиції по справі.
Отже, суд перш за все має визначити, чи є обґрунтованим визначений розмір і чи є підстави для відмови стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково.
Крім того, у цьому випадку судом не вирішувався спір по суті, а лише вирішувалося питання скасування заходів забезпечення позову на стадії виконання рішення, яка за своєю природою зводиться до вирішення судом питання законності існування на даний час ухвали суду про накладення арешту.
Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7520/20.
В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, доводи суду апеляційної інстанції, що зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги безпосередньо пов`язане з наявністю клопотання, є неправильними, оскільки перш за все суд має визначити, чи є обґрунтованим визначений розмір і чи є підстави для відмови стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст. 129 ГПК України.
Таким чином, суд вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмір 10 000 грн. не є співрозмірним та не відповідає критеріям розумності та справедливості.
Ураховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір до 1000 грн.
Також суд зазначає, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від №640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19 тощо).
Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог шляхом ухвалення додаткового рішення у справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судових витрат, понесених на професійну правничу ( правову ) допомогу в розмірі 1 000 гривень.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 11, 15, 133, 134, 137, 141, 175, 178, 246, 247, 258, 263, 264, 270, 354, 355 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суд, -
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судові витрати, понесені на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 1000 ( одна тисяча ) гривень.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційної інстанції безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст додаткової ухвали складено 04.03.2025.

Суддя