р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/3054/24

№ провадження 2/495/2278/2024

21 лютого 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

за участю секретаря судового засідання: Федорової Л.А.

за участю:

представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Єфименко Н.В.

представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Абросімова А.П.

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 495/3054/24

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Тетяни Петрівни

про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

04.04.2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідачка) про визнання недійсним договору дарування (а.с.1-4).

Так, позивачка просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 25 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу одеської області Базан Тетяною Петрівною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка усе своє життя разом зі своєю сім`єю проживала у будинку АДРЕСА_1 . Під час знаходження на стаціонарному лікуванні, перебуваючи у безпорадному стані (втративши зір), 25.05.2023 року подарувала одній із своїх доньок ОСОБА_3 (відповідачці) належний її будинок АДРЕСА_1 . За твердженням позивачки, вона не мала наміру нікому дарувати свій будинок, а хотіла лише укласти договір довічного утримання або заповіт із обов`язковим розподілом між двома доньками, але відповідачка скористалась її безпорадним станом та у приватного нотаріуса було підписано договір даруваня житлового будинку, який позивачка не мала змоги прочитати в силу свого захворювання. У вересні 2023 року відповідачка вигнала позивачку з вказаного будинку, повідомивши, що вона є власницею цього будинку і не має наміру доглядати останню. На даний час позивачка проживає у своєї другої доньки ОСОБА_4 , оскільки не має іншого житла та має намір захистити свої порушенні права шляхом визнання недійсним договіру дарування належного її будинку.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 495/3054/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.24-25).

14.05.2024 року від відповідачки ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого вона просила у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі, з наступних підстав.

Так, відповідачка зазначила, що дії позивачки були добровільними, волевиявлення вільним, усвідомленим та відповідало її волі, позивачка чітко розуміла, що бажала і що підписувала у нотаріуса, який до підписання і нотаріального посвідчення договору, діючи відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, перевіряв дієздатність останньої, з`ясовував на що було спрямовано її волевиявлення, чи діє вона добровільно, чи розуміє значення і правові наслідки своїх дій, що частково відображено нотаріусом у нотаріально посвідченому ним договорі дарування земельної ділянки та житлового будинку від 25.05.2023 року, який оспорює позивачка. У вказаному договорі нотаріусом зазначено, а сторонами договору своїми особистими підписами посвідчено, що сторони розуміють значення своїх дій; усвідомлюють, що цим актом підтверджується передача нерухомого майна обдарованому; договір підписано сторонами у присутності нотаріуса; особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Твердження позивачки про втрату нею зору та свою безпорадність станом на 25 травня 2023 року спростовується відомостями, а саме наданою позивачкою суду посвідченої копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 1393/786, згідно відомостей якої позивачка скаржилася не на втрату зору та свою безпорадність, а на зменшення гостроти зору та загальну слабкість, що для її поважного віку (станом на 25.05.2023 року їй було повних 85 років) є звичайним. Також, відповідачка звернула увагу на те, що особа, яка втратила зір, про що стверджує позивачка у позовній заяві, а отже, нічого не бачить, не змогла б рівно у рядок написати від руки своє прізвище, ім`я та по батькові, а також поставити свій підпис у графі Дарувальник Договору, а її вину у вчиненні шахрайських дій щодо позивачки не було доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Позивачка не надала суду зазначені докази вини у вчиненні щодо неї шахрайства, не надала і доказів свого звернення із відповідною заявою чи повідомленням до правоохоронних органів про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або якихось інших протиправних дій. Крім цього, відповідачка вказала, що позивачка сама не може дійти згоди, чи було вчинено оспорюванний нею договір дарування під впливом обману, чи його було вчинено під впливом помилки, та чи є він удаваним, тобто таким, який було укладено з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, що, до речі, виключає як обман, так і помилку при його укладенні, оскільки в цьому разі сторони чітко розуміють, що укладають його з метою приховати дійсний правочин. На думку відповідачки, її сестра - ОСОБА_5 , до якої позивачка (їх матір) добровільно, з власної ініціативи переїхала, маніпулює у своїх власних інтересах, претендуючи на вказаний житловий будинок, який спочатку їй заповіла мати (позивачка), а потім подарувала відповідачці ( ОСОБА_2 ), у зв`язку з чим позивачка намагається ввести суд в оману щодо деяких фактичних обставин справи, а саме цілях. Вважає, що відсутні правові підставі для задоволення позову ОСОБА_1 (а.с.34-41).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.07.2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі № 495/3054/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. Справу призначено до судового розгляду (а.с.73-74).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.10.2024 року залучено до участі у цивільній справі № 495/3054/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Тетяну Петрівну ( АДРЕСА_2 ) (а.с.187-188).

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Єфименко Н.В. в судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила суд її задовольнити. Зазначила, що відповідачка ( ОСОБА_2 ) скористалась безпорадним станом її довірительниці ( ОСОБА_1 ), коли остання перебувала на стаціонарному лікуванні, втративши зір та в результаті помилки, обману відповідачки, позивачка подарувала її свій будинок АДРЕСА_1 , який вона не мала наміру нікому дарити, а тільки хотіла укласти договір довічного утримання або заповіт з обов`язковим розподілом вказаного будинку між двома доньками. Вважає, укладений 25 травня 2023 року між позивачкою та відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Т.П. договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 удаваним правочином, з метою приховати дійсний правочин на довічне утримання. Крім того, зауважила, що позивачка є особою похилого віку, хворою людиною, яка потребує стороннього догляду, а спірний будинок є її єдиним житлом. У вересні 2023 року, відповідачка вигнала позивачку, повідомивши, що не має наміру її доглядати та на даний час позивачка змушено проживає у своєї другої доньки. Зауважила, що у позивачки крім спірного будинку не має у власності іншого житла. Просила суд договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 25 травня 2023 року між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Тетяною Петрівною визнати недійсним.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Абросімов А.П. у судовому засіданні із позовними вимогами не погодився, вважає їх необґрунтованими, безпідставними, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню, з підстав викладених у відзиві. Зазначив, що категорично не згоден з доводами представника позивачки, що під час укладання спірного договору дарування позивачка перебувала у безпорадному стані та не бачила на очі під час укладення договору, оскільки під час укладення такого договору нотаріус відповідно до чинного законодавства України перевіряє вільне волевиявлення сторін, попереджає про наслідки та інше. Вказав, що позивачка самостійно поставила свій підпис у договорі у відповідній графі, а сам факт перебування на стаціонарному лікуванні не доводить безпорадний стан позивачки. Крім того, зауважив, що як вбачається з медичної документації, позивачка тривалий час хворіла, в неї зменшився зор, але повної втрати зору, що призвело до безпорадного стану, як стверджує представник не було. Вказав, що позивачка проживає з іншою донькою - ОСОБА_6 , яка на його думку і є ініціатором даного спору, тобто претендує на майно (а.с.34-41).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Т.П. в судове засідання не з`явилася, але надіслала до суду письмові пояснення, згідно із якими зазначила, що при вчинені вказаного правочину нею були додержані норми та вимоги Закону України «Про нотаріат» та виконані всі вимоги Закону, у зв`язку з чим вона не вбачає підстав для визнання вказаного договору недійсним. Просила суд провести розгляд справи без її участі (а.с.223).

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та вислухавши представника позивачки, представника відповідачки, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вказують позивачка та її представника, ОСОБА_1 все своє обізнанне життя провела разом зі своєю сім`єю у житловому будинку АДРЕСА_1 . Цей будинок є єдиним житлом позивачки. Після смерті чоловіка, а також після того, як одружились дві донька і почали проживати окремо, позивачка залишилася проживати одна.

Позивачка зазначила, що з травня 2023 року вона почала тяжко хворіти та є людиною похилого віку, яка потребує сторонньої допомоги. Відповідачка є рідною донькою позивачки, яку вона доглядала в період її знаходження на стаціонарному лікуванні в КНП «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» Білгород-Дністровської районної ради з діагнозом «Атеросклеротичний кардіосклероз». Інша донька також проходила тяжке лікування, яке викликане онкологічним захворюванням, тому не мала змоги доглядати свою матір (ОСОБА_1 )

За твердженням позивачки, під час знаходження на стаціонарному лікуванні, перебуваючи у безпорадному стані (втративши зір), 25.05.2023 року подарувала одній із своїх доньок ОСОБА_3 (відповідачці) належний її будинок АДРЕСА_1 , який вона не мала наміру нікому дарувати, а хотіла лише укласти договір довічного утримання або заповіт із обов`язковим розподілом між двома доньками. Відповідачка скористалась її безпорадним станом та у приватного нотаріуса було підписано договір даруваня житлового будинку, який позивачка не мала змоги прочитати в силу свого захворювання.

Позивачка вказала, що у вересні 2023 року відповідачка її вигнала з вказаного вище будинку, повідомивши, що вона є власницею цього будинку і не має наміру більше доглядати її. На даний час вона проживає у своєї другої доньки ОСОБА_4 , оскільки не має іншого житла та має намір захистити свої порушенні права шляхом визнання недійсним договіру дарування належного її будинку.

Також, позивачка зауважила, що 01.03.2024 року вона отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вказаного будинук, звідки вона і дізналася, що 25.05.2023 року між нею та відповідачкою було підписано та зареєстровано договір дарування вище вказаного будинку.

Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 з відповідною позовною заявою до суду.

Всудові засідання для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с. 82, 85, 87, 143, 145, 147, 149, 161).

Так, свідок ОСОБА_5 , яка є донькою позивачки та сестрою відповідачки, у судовому засіданні 14.08.2024 року зазначила, що під час лікування її матері (позивачки), її сестра (відповідачка) відвезла маму до нотаріуса, де вони невідомо що підписували, а потім забрала маму з лікарні до додому. Через деякий час мати попросила її забрати від відповідачки, потім хотіли забрати мамині речі, але не могли попасти до будинку, визвали поліцію, звідки і дізналися, що будинок вже мамі не належить, оскільки вона його подарувала сестрі, хоча мама не знала, що вона була у нотаріуса для оформлення договору дарування будинку відповідачці. Повідомила, що мама завжди казала, що хто її буде доглядати, тому вона подарує дві частини будинку, а хто ні, тому одну. Пояснила, що вона виконує свій обов`язок по догляду за мамою та відмовилась від своєї частки.

Свідок ОСОБА_7 , яка є знайомою ОСОБА_5 (доньки позивачки), у судовому засіданні 14.08.2024 року зазначила, що вона знайома з позивачкою ОСОБА_1 , а відповідачку не знає. Пояснила, що їй відомо про бажання позивачки подарувати будинок донькам по частинам.

Свідок ОСОБА_8 , яка є сусідкою ОСОБА_5 (доньки позивачки), у судовому засіданні 14.08.2024 року зазначила, що донька ОСОБА_1 - ОСОБА_5 кожної зими забирає свою маму жити до себе та постійно її доглядає, а іншу доньку Звєйнієкс (відповідачку) вона ніколи не бачила. Пояснила, що їй відомо, що у позивачки є будинок, що вона дуже хворіє, перебувала у тяжкому стані, знаходилась в лікарні на лікуванні та хотіла забрати свої речі і ключі від будинку, в якому вона проживала, у зв`язку з чим викликала поліцію. Позивачка ніколи не казала, що збирається щось нотаріально дарувати, а тільки казала, що тій доньці, яка буде її доглядати, подарує дві частини будинку.

Свідок ОСОБА_9 , який є чоловіком відповідачки ОСОБА_2 , у судовому засіданні 06.09.2024 року зазначив, що йому відомо, що позивачка (мати його жінки) повинна була переписати на його дружину ( ОСОБА_2 ) свій будинок. Його жінка готувала документи за дорученням, а потім вони поїхали разом із позивачкою до нотаріуса, де оформили договір. Вказав, що позивачка була у задовільному стані та все було законно.

Свідок ОСОБА_10 , яка є свахою відповідачки ОСОБА_2 , у судовому засіданні 06.09.2024 року зазначила, що між відповідачкою та позивачкою були добрі відносини, відповідачка усе обробляла у будинку. Відомо, що позивачка спочатку хотіла подарувати будинок онуку, а потім вирішила усе дарувати відповідачці, так як старшій сестрі купили будинок, тому було все для ОСОБА_12 (відповідачки). Пояснила, що при договорі дарування не була присутня, але їй відомо, що такий договір відбувався, оскільки її рідна сестра юрист консультувала з цього приводу позивачку.

Свідок ОСОБА_11 , яка є подругою відповідачки ОСОБА_2 , у судовому засіданні 06.09.2024 року зазначила, що оскільки вона є подругою відповідачки, а також знайома з позивачкою, вони постійно спілкуються, то їй відомо, що позивачка мала намір подарувати будинок відповідачці, так як старшій донечці купили будинок, а у молодшої не було житла. Вказала, що маму (позивачку) постійно доглядала ОСОБА_13 (відповідачка) та мама ніколи не скаржилася на доньку ОСОБА_14 , яка її більше доглядала, чим інша донька ОСОБА_15 , після розмов з якою у мами щось змінювалось.

Також, у судовому засіданні 06.09.2024 року у якості свідка була допитана - відповідачка ОСОБА_2 , яка зазначила, що мама зробила на неї заповіт, потім вона почала хворіти та жила у неї у двухетажному домі. Через деякий час, мама захотіла поїхати жити до її сестри, своєї старшої доньки, ніхто маму з будинку не вигоняв. Пояснила, що договір дарування мама підписувала самостійно, все читала та понімала, нотаріусом були роз`яснені всі наслідки, які мама розуміла.

16.10.2024 року у судовому засіданні у якості свідка була допитана позивачка ОСОБА_1 , яка зазначила, що її донька ОСОБА_13 (відповідачка) забрала документи на будинок, сказала, що документи будуть зберігатися у неї, а інша її донька ОСОБА_15 , старша сказала, що потрібно жити там де документи. Після чого вона пішла на автобус їхати в село Софіївку до молодшої доньки ОСОБА_16 , яка забрала документи на будинок, хоча завжди знаходилась зі старшою донькою ОСОБА_17 . В селі ОСОБА_18 на огороді пошкодила хребет та її відвезли до лікарні. Пояснила, що коли вона знаходилась у лікарні, то до неї прийшла її донька ОСОБА_13 й сказала, що вона нічого не зможе дома робити за станом свого здоров`я та попросила оформити на неї договір дарування та сказала, щоб вона шла жити до неї. Вони з донькою приїхали до нотаріуса, донька ОСОБА_13 зайшла до кабінету нотаріуса, а потім та жінка, нотаріус вийшла на вулицю, підійшла до неї и скзала де розписатися. Вказала, що у неї катаракта глаз та окуляри до нотаріуса вона забула взяти, тому нотаріус держала документ, а вона підписувала, не розуміючи, що підписує та взагалі не знає, що таке договір дарування, думала, що це заповіт. Після цього, донька забрала її жити до себе та дивилась за нею деякий час, нікуди не уходила, завжди була дома. Проте, одного разу донька ОСОБА_13 кудись пішла та прийшла у нетверезому стані і сказала, щоб вона йшла жити на другий поверх, а якщо не захоче, то хай їде жити до іншої доньки ОСОБА_19 . Свідок ОСОБА_20 зауважила, що вона не могла піти жити до іншої доньки ОСОБА_19 , оскільки все її майно перебувало у цьому будику, де вона проживала з донькою ОСОБА_21 , яка почала її вигоняти та донька ОСОБА_15 приїхала і забрала її, з якою вона і проживає по теперішній час.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (п.п.3, 6 ч.1ст.3 ЦК України).

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 25.05.2023 року позивачка ОСОБА_1 (дарувальник) та відповідачка - ОСОБА_2 (обдаровувана) уклали Договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.42-43).

Вказаний договір дарування нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Тетяною Петрівною та зареєстровано у реєстрі за №428.

Як зазначено у Договорі, сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, розуміючи значення своїх дій, уклали цей договір дарування земельної ділянки та житлового будинку.

Відповідно до п.3.2. Договору, сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджується передача нерухомого майна обдаровуваній.

Відповідно до п.3.6. Договору, сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що вони не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково; однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки для кожної із сторін; не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору; у них відсутні будь-які заперечення щодо жодної з умов цього Договору і що вони володіють українською мовою в достатньому обсязі для розуміння сутності договору; не перебувають під опікою, піклуванням; не знаходяться в алкогольному, токсичному, наркотичному стані.

Під друкованим текстом договору дарування житлового будинку та земельної ділянки містяться підписи позивачки та відповідачки.

В якості підстави визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, що помилялась щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, вона вважала, що уклала договір довічного утримання, а не дарування.

Згідно із п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ч.1 ст.718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно із ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно із ч.ч.1-3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц , вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 03.10.2018 №759/17065/14-ц, від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17 зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

У постановах Верховного Суду від 15.03.2023 №288/1366/21, від 15.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, від 06.10.2021 у справі №447/2297/19, від 26.10.2021 у справі №3447/2297/19, зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК Україниу сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочино здатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені встатті 21 Конституції Українищодо рівності осіб у їх правах.

Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 133/1804/20, від 23.04.2020 у справі №463/2372/16-ц.

Отже, позивачка, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування будинку від 25.05.2023 року недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки, тобто оспорюючи правомірність правочину, повинна довести існування обставин, з якими статті 229, 230 ЦК України пов`язують недійсність правочину.

Так, у даній справі, сторона позивачки, заявляючи позов про визнання недійсним договору дарування, посилається на вік позивачки та незадовільний стан її здоров`я, а саме те, що на момент укладення договору вона перебувала у безпорадному стані, втративши зір, а відповідачка цим скористалась, у зв`язку з чим сторони і підписали у нотаріуса спірний договір дарування. Також, вказує на те, що після укладання договору, позивачка проживала разом із відповідачкою у спірному будинку, але через деякий час остання її вигнала з будинку, посилаючись на те, що вона є власницею майна та більше на має наміру її доглядати, тобто стверджує, що наслідки укладання договору не настали, іншого житла позивачка не має.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.05.2020 у справі № 633/268/17 вказано, що: «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 статті 89 ЦПК України).

Так, позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на час вчинення правочину досягла 85 років. Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивачки такого стану здоров`я, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що вона є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також докази про погані у неї зір та слух у момент укладання договору, що унеможливлювало прочитати зміст документів, наданих нотаріусом.

Сторона позивачки не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, позивачка ОСОБА_1 усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше, що договір посвідчувався нотаріально та роз`яснювався його зміст.

Окрім того, укладення між сторонами саме договору дарування підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відповідно достатті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України.

Нотаріусом особу дарувальника було встановлено та дієздатність перевірено відповідно до вимог пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Помилка внаслідок незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Судом не встановлено обставин, за яких дії позивачки щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій доньки позивачки, як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди.

Таким чином, доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні Договору дарування «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивачки, не надано.

З огляду на вищевикладене, у суду наявні всі підстави стверджувати, що ОСОБА_1 розуміла природу укладеного саме Договору дарування, права та обов`язки сторін, які виникають за Договором дарування.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність.

Суд дійшов висновку, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що позивачка ОСОБА_1 неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування, оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно достатті 229 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують порушеного права позивачки, а твердження сторони позивачки щодо її знаходження на момент укладання спірного договору у безпорадному стані, втративши зір, повністю спростовуються матеріалами справи, зокрема усією медичною документацією на ім`я ОСОБА_1 , а також не знайшли свого підтвердження і в ході судового розгляду, під час якого була допитана у якості свідка позивачка. З наданих нею пояснень, як свідка судом встановлено, що позивачка є свідомою людиною, у здоровому глузді та усвідомлювала всі наслідки нотаріального засвідчення спірного договору.

Підсумовуючи правову природу визнання договору дарування недійсним, суд звертає особливу увагу на те, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини може бути оспорюваним за умови обставин, які мають істотне значення саме на момент його укладення.

Також, суд наголошує на тому, що помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

У зв`язку з чим, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли у позивачки ОСОБА_1 після моменту укладення спірного договору та які доводились стороною позивачки під час судового розгляду справи, не впливають на його дійсність та взагалі не відповідають нормам діючого законодавства, а незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст.77-80 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про безпідставність та недоведенність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Т.П. про визнання недійсним договору дарування, у зв`язку з чим такий позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 11, 15, 16, ст.ст.203-204, чч.1-3 ст.215, ч.1 ст.229,ч.1 ст.626, ч.1 ст.627, ч.1 ст.638, ст.717, ч.1 ст.718, ч.2 ст.719 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 12-13, 76-81, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Тетяни Петрівни про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 07.03.2025 року.

Суддя Віталій МИШКО