Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1663/24
Провадження № 2/376/177/2025
01 грудня 2025 року Сквирський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Батовріної І.Г.
за участі секретарів судових засідань Мандзюк М.С., Гіптенко Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа рада опіки та піклування Сквирської міської ради Київської області про визнання батьківства, -
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа рада опіки та піклування Сквирської міської ради Київської області про визнання батьківства.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 2017 році ОСОБА_1 познайомилася з ОСОБА_2 , після чого у них почалися фактичні шлюбні відносини. З кінця 2017 року почали проживати однією сім?єю без реєстрації шлюбу.
Від фактичних шлюбних відносин народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Відомості про батька дітей записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.
Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося і з 2022 року стосунки між ними припинилися. Дітьми відповідач не цікавиться та участі у їх вихованні та утриманні не бере.
На підставі викладеного просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьком дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та внести відповідні зміни в актові записи про народження дітей.
Ухвалою суду від 11.07.2024 р. провадження у вказаній справі відкрито та постановлено здійснювати розгляд у порядку загального позовного провадження.
11.09.2024 р. від позивача надійшло клопотання про призначення у справі судово-генетичної експертизи.
Ухвалою суду від 03.10.2024 р. клопотання позивача задоволено та призначено судово-генетичну експертизу, одночасно зупинено провадження на час проведення експертизи.
16.01.2025 р. від експертної установи надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи та повернулися матеріали цивільної справи.
Ухвалою суду від 16.01.2025 р. поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
25.03.2025 р. від позивача надійшло клопотання про призначення у справі судово-генетичної експертизи.
Ухвалою суду від 31.03.2025 р. клопотання позивача задоволено та призначено судово-генетичну експертизу, одночасно зупинено провадження на час проведення експертизи.
14.07.2025 р. від експертної установи надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи та повернулися матеріали цивільної справи.
Ухвалою суду від 14.07.2025 р. поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 09.10.2025 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.
Протокольною ухвалою від 01.12.2025 р. відмовлено у задоволенні клопотання позивача про визнання явки відповідача обов?язковою.
У судовому засіданні позивач вказала, що з відповідачем проживала у цивільному шлюбі 5 років і за цей час у них народилося двоє дітей. Після припинення стосунків відповідач дітьми не цікавиться та не визнає їх власними. Вказала, що діти записані на прізвище позивача, відомості про батька проставлені зі слів матері. Зазначає, що наявні свідки, які можуть підтвердити спільне проживання разом з відповідачем, фото докази та виписка із сільської ради, що проживали разом, які одночасно з позовом повинен був надати адвокат, при собі заявлених доказів не має.
У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У судове засідання представник третьої особи без самостійних вимог ради опіки та піклування Сквирської міської ради Київської області не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Згідно з вимогами ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, не подав відзив і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач повторно в судове засідання не з`явився, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували фактичних шлюбних відносинах з 2017 року по 2022 рік.
За твердженням позивача, під час спільного проживання у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
Згідно з копією Свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , актовий запис № 78 батьком ОСОБА_3 записаний « ОСОБА_5 », а матір?ю « ОСОБА_1 » (а.с. 8).
Згідно з копією Свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , актовий запис № 144 батьком ОСОБА_4 записаний « ОСОБА_5 », а матір?ю « ОСОБА_1 » (а.с. 9).
Відповідно до довідки Сквирської міської ради Київської області № 85 від 10.05.2024 р. на підставі свідчень свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно проживав без реєстрації в період з 2017 р. по 2022 р. за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5).
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 18 СК України, суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є встановлення правовідношення.
Згідно з ч. 10 ст. 7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Згідно з ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Статтею 51 Конституції України, частинами 2-3 статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.
Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до ст.. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Частинами 1 та 2 ст. 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.
Згідно із ст.125СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.
Відповідно до положень ст. 128 Сімейного кодексу України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (постанова Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18).
Отже, підставою для висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути результат судово-медичної експертизи.
Судово-медичні експертизи і дослідження з використанням ДНК-аналізу проводяться відповідно до Правил проведення судово-медичних експертиз у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи і виконуються лікарями та судово-медичними експертами-імунологами. При проведенні експертних досліджень керуються Методичними рекомендаціями «Використання ДНК аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей), розробленими фахівцями Національної бюро судово-медичної експертизи МОЗ України».
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно ізстаттею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зазначив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення у справі «Калачова проти Росії» від 07 травня 2009 року).
Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 1ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У той же час матеріали справи не містять та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 являється батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Призначена судом судово генетична експертиза не була проведена оскільки для відбору зразків в перший раз не з`явилась жодна із сторін, вдруге - не з?явився ОСОБА_2 , у той же час у суду відсутні докази свідомого ухилення відповідача від явки в експертну установу.
Окрім того позивачем не надано доказів, які б достеменно свідчили про походження дітей від відповідача. Відсутні будь які фото та відео докази, які позивач мала відповідно до позовної заяви надати у підготовчому судовому засіданні, у той же час з невідомих причин не надала як і не заявляла клопотань на витребування відповідної інформації. Також позивач не заявляла клопотань про виклик свідків, які б могли б підтвердити батьківство ОСОБА_2 відносно дітей та факт спільного проживання і ведення спільного господарства з позивачем.
Посилання позивача, що фото докази наявні у адвоката, суд не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять ордеру та договору про надання правової допомоги які б свідчили про наявність представника у позивача.
Обставини щодо виховання та утримання дітей ОСОБА_2 взагалі не повідомлялись позивачем.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст.89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем не доведено суду, не стверджено належними, достовірними та допустимими доказами факт біологічного батьківства відповідача щодо дітей.
Позивачем не надано будь-яких письмових або речових доказів, які б давали суду можливість дійти висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог.
Отже, враховуючи той факт, що по справі не було проведено судово-генетичної експертизи, суд вважає, що позивачем по справі не доведено той факт, що відповідач є батьком дітей.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа рада опіки та піклування Сквирської міської ради Київської області про визнання батьківства не підлягають задоволенню.
Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 125, 126, 128, 135 СК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263, 265, 280-282, 352 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа рада опіки та піклування Сквирської міської ради Київської області про визнання батьківства - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлений 09 грудня 2025 року.

Суддя І.Г.Батовріна