Дата документу 05.03.2025 Справа № 331/3897/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/3897/24 Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н. В.
Провадження № 22-ц/807/623/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Полякова О.З., Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Наталюк Назара Миколайовича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дунаєвецької міської ради Хмельницької області про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дунаєвецької міської ради Хмельницької області про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 з 14 лютого 2004 року. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області №705/2498/22 від 12 липня 2022 року шлюб між ними було розірвано. Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишила сім`ю, виїхавши за кордон, що підтверджується штампом у закордонному паспорті відповідачки. Від шлюбу у сторін по справі є два сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Малолітній син ОСОБА_4 проживає разом із позивачем за адресою АДРЕСА_1 та знаходиться повністю на його утриманні. З 22 січня 2022 року мати не займається вихованням свого малолітнього сина, не дбає про нього, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не спілкується з сином, не телефонує до нього, не відвідує школу сина, не слідкує за здоров`ям, не надає дитині матеріальної допомоги, можливості забрати до себе дитину немає, тобто мати добровільно самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.

Згідно рішення виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради від 19 січня 2023 року №8 затверджено Висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 17 липня 2023 року, ОСОБА_2 написала заяву компетентним органам де не заперечує проти того, щоб її син ОСОБА_4 проживав разом із батьком ОСОБА_6 . Також, цією заявою ОСОБА_7 відмовляється від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина та просить розглянути питання про визнання місця проживання дитини та позбавлення її батьківських прав без її присутності.

На підставі викладеного позивач просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) з батьком ОСОБА_1 за адресою фактичного місця проживання/перебування сім`ї: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , представник, адвокат Наталюк Назар Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що стороною позивача надано достатньо доказів і в повній мірі доведено позовні вимоги. Наданими доказами та показами позивача, дитини, свідків встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків повністю щодо малолітнього сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не турбується про харчування, медичний догляд, лікування, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним здібностей. Тому, вважає, що вищезазначені обставини є підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відповідності з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, і з метою захисту прав та інтересів саме дитини. Також є підстави для визначення місця проживання ОСОБА_4 разом із батьком. Вагомим доказом в суді першої інстанції була нотаріальна заява відповідачки від 17 липня 2023 року до органу опіки та піклування, де остання не заперечує проти того, щоб її син ОСОБА_4 проживав разом із батьком також, цією заявою ОСОБА_7 відмовляється від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина.

ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дунаєвецької міської ради Хмельницької області, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» ( а.с. 165, а.с. 168) до апеляційного суду не з`явилися, третя особа про причини неявки суд не повідомила, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надала. Від ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшли додаткові пояснення в яких вона зазначає, що проти апеляційної скарги не заперечує, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина, оскільки майже не займалась і не буде займатись в майбутньому його вихованням та доглядом, просить розгляд справи проводити у її відсутності, оскільки вона перебуває за межами України ( а.с. 171-172)..

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки ОСОБА_2 , просить розглядати справу за її відсутності, реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у додаткових поясненнях у справі направлених на адресу апеляційного суду, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності ОСОБА_2 та Служби у справах дітей Дунаєвецької міської ради Хмельницької області.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивачем

не надано суду беззаперечних доказів щодо злісного ухилення відповідачки від виховання дитини та свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками і її винної поведінки щодо дитини, що вказує на недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення осіб батьківських прав.Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою сімейно - правового характеру, вона застосовується до батьків, що злісно не забезпечують належне виховання своїх дітей. Матеріали справи не містять доказів, що відповідачка була попереджений органом опіки та піклування щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина є недоцільним оскільки, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Щодо відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з батьком, то суд прийшов до висновку, що між батьками дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина, і такий спір був відсутній на час звернення до суду ОСОБА_1 із даним позовом. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод матір`ю у проживанні дитини ОСОБА_5 разом із батьком, що вбачається як із поданої позивачем позовної заяви, так і із пояснень представника позивача, який пояснив суду, що можливо спір виникне у майбутньому, доказів протилежного сторонами не надано. За даних обставин, суд дійшов висновку, що ні права позивача, ні права дитини не порушені, а тому, і судовому захисту не підлягають.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом також встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 10 січня 2023 року батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.28).

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 липня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.29-31).

ОСОБА_2 28 січня 2022 року виїхала за кордон, що підтверджується штампом у закордонному паспорті відповідачки (а.с.27).

У ксерокопії закордонного паспорту відповідачки є декілька відміток щодо виїзду за кордон та в`їзду на територію України, які неможливо дослідити у судовому засіданні у зв`язку з нечіткою копією, надати більш чітку копію паспорту представник позивача вважає неможливим, так як відповідачка знаходиться за межами території України (а.с.23).

Згідно рішення виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради від 19 січня 2023 року №8 затверджено Висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зі слів батька ОСОБА_1 мама ОСОБА_4 виїхала за кордон та в телефонній розмові повідомила про те, що можливості забрати дитину до себе немає (а.с.50).

17 липня 2023 року, ОСОБА_2 , написала заяву компетентним органам де не заперечує проти того, щоб її син ОСОБА_4 проживав разом із батьком ОСОБА_6 . Також, цією заявою ОСОБА_7 відмовляється від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина та просить розглянути питання про визнання місця проживання дитини та позбавлення її батьківських прав без її присутності (а.с.32).

Згідно характеристик від 11 липня 2023 року та 13 червня 2024 року виданих старостою Іванковецького старостинського округу Дунаєвецької міської ради, ОСОБА_1 проявив себе з позитивної сторони, за характером доброзичливий, врівноважений, шкідливих звичок немає, бере активну участь у громадському житті громади. Позивач проживає разом із сином. Матері спільної дитини за період проживання не було (а.с.30,43).

Згідно висновку психолога Комунальної установи «ЦНС Дунаєвецької міської ради» ОСОБА_9 , яка провела 10 психологічних консультацій встановлено, що в дитини наявні ряд травмуючи психологічних подій (панічні атаки, боязнь гучних звуків, мати залишила його з батьком і виїхала за кордон.) Спілкуватись з матір`ю ОСОБА_4 поки що не готовий, більш прихильно ставиться до батька, емоційно прив`язаний до батька, дослухається його думки. Батько користується у дитини авторитетом. Вік та розвиток ОСОБА_4 дозволяє йому усвідомлено висловити свою думку (а.с.37,44-45).

Відповідно до довідки від 07 вересня 2023 року №93 вданої ТОВ «Верест» ОСОБА_1 працює на ТОВ «Верес» на посаді вантажника з 01 вересня 2023 року з оплатою праці 9200грн (а.с.33).

Згідно з Акту обстеження житлово-побутових умов проживання батька від 08 вересня 2023 року, складеного спеціалістом-юристом Служби у справах Дунаєвецької міської ради Броватою Х.В., психологом Комунальної установи «ЦНС Дунаєвецької міської ради» ОСОБА_9 вбачається, що було обстежено житлово-побутові умови за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає позивач з сином ОСОБА_4 . Будинок складається з 2- х житлових кімнат, коридору, кухні. Опалення газове, конвектор, водопостачання криничне. Для дитини виокремлено окрема кімната де обладнане місце для сну та відпочинку, стіл для виконання письмових завдань, шафа для зберігання особистих речей. Дитина забезпечена сезонним одягом. Санітарно-гігієнічні умови проживання на належному рівні (а.с.36).

Згідно рішення виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради від 19 вересня 2023 року №164 затверджено Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У висновку було встановлено, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області №705/2498/22 від 12 липня 2022 року шлюб між подружжям було розірвано. Син залишився проживати разом із батьком. Зі слів батька, мама ОСОБА_4 проживає за кордоном. Життям сина не цікавиться, не приймає участь у вихованні, не цікавиться станом його здоров`я, фізичним та духовним розвитком, успіхами, не спілкується з ним в достатньому обсязі, можливості дитину забрати до себе немає. ОСОБА_10 написала заяву компетентним органам , що не заперечує не проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина та просить розглянути питання про визнання місця проживання дитини та позбавлення її батьківських прав без її присутності (а.с.52-54).

Відповідно до характеристики ОСОБА_5 класний керівник ОСОБА_11 вказала, що матір не спілкується з дитиною, з сім`єю не проживає, у вихованні дитини не приймає участі, з класним керівником не виходила на зв`язок, на батьківські збори не з`являлась (а.с.42).

Постановою заступника начальника відділу Горлівського відділу державної виконавчої служби у Горлівчському районі Донецької області від 06 червня 2024 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/4 заробітку платника аліментів, починаючи з 26 вересня 2023 року (а.с.55).

Свідок, психолог ОСОБА_12 , суду пояснила, що ОСОБА_8 супроводжує з червня 2023 року у зв`язку підвищеною тривожністю, особливо після дзвінків мами . ОСОБА_4 у розмові повідомляє, що він любить маму, поважає її, він хоче щоб вона його обійняла та пригорнула. Батько є авторитетом у хлопчика, довіряє йому на 100%.

Свідок, класний керівник ОСОБА_11 , суду пояснила, що ОСОБА_13 навчається в ОСОБА_14 ліцеї з 5 класу, є внутрішньо переміщеною особою. Спочатку дитина була замкнута, зараз спокійний, у нього багато друзів, гарно навчається. Батько цікавиться життям школи, допомагає в ремонті. Маму ОСОБА_4 вона не бачила 2 роки, їй не телефонувала. ОСОБА_4 не хоче говорити про маму і питань більше з цього приводу ніколи не задавала йому.

У судовому засіданні була допитана дитина ОСОБА_13 , який повідомив, що на протязі 2-х років проживає з батьком, мама виїхала за кордон . До війни разом з мамою та батьком проживали у м.Торецьк, потім переїхали до м.Краматорська. З 2022 року переїхали до м.Умань, а потім до Хмельницької області. Під час проживання з татом та мамою, у нього кращі відносини були з татом, так як мама могла накричати на нього під час вивчення уроків та неякісного прибирання в квартирі. Вона працювала в ломбарді, рідко з нею ходили гуляти до розважальних комплексів, купувала солодощі. Потім батьки почали сваритися і мама поїхала за кордон, спілкується з нею рідко, за кордону приїжджала один раз, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі "Ілля Ляпін проти росії", заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16, провадження № 14-327цс18, та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15, провадження № 61-36905св18, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, провадження № 61-44369св18, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, провадження № 61-12144св20, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, провадження № 61-19550св19, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, провадження № 61-9754св20.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

В оцінці доводів апеляційної скарги застосовуючи системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

При вирішенні спору в цій справі суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Апеляційний суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Судом не було встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Навпаки, дослідженими судом доказами підтверджено, що ОСОБА_2 не втратила інтересу до життя дитини, оскільки телефонує йому, що вказує на зацікавленість відповідачки у збереженні зв`язків зі своїм сином.

Свідок, психолог ОСОБА_12 , суду пояснила, що ОСОБА_8 супроводжує з червня 2023 року у зв`язку підвищеною тривожністю, особливо після дзвінків мами . ОСОБА_4 у розмові повідомляє, що він любить маму, поважає її, він хоче щоб вона його обійняла та пригорнула. Батько є авторитетом у хлопчика, довіряє йому на 100%.

Позивач також не довів належними доказами, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідачки батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи; суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Доводи апеляційної про те, що суд першої інстанції помилково не врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки є безпідставними, оскільки суд надав вищевказаному висновку належну правову оцінку.

Так, оцінюючи висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції правильно вважали, що зазначений висновок є неповним і необ`єктивним, оскільки при наданні такого висновку орган опіки та піклування виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачем, який зацікавлений у розгляді справи. Крім того, вказаний висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно дитини. У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних даних намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має стати на користь інтересам дитини. При цьому, сама перевірка проведена формально, без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідачки від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Суд першої інстанції оцінюючи цей висновок вірно виснував, що з лютого 2022 року в Україні триває воєнний стан внаслідок військової агресії РФ проти України по теперішній час, тож відсутність з боку відповідачки участі у вихованні дитини, на що вказував позивач, але це не підтверджено належними та беззаперечними доказами, та може бути пов`язано саме з війною в Україні, так як позивач під час пояснення в суді вказав, що ОСОБА_2 поїхала до Польщі на заробітки. Судом, зі слів позивача встановлено, що відповідачка мешкає в Польщі, що є доказам, того, що у неї існують перешкоди щодо безпосередньої участі у вихованні дитини (безпосередньо навіть брати участь у батьківських зборах).

Отже, наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування від 19 вересня 2023 року не містить відомостей щодо наявності виключних обставин для застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності у такий спосіб захисту її прав.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі N 753/2025/19 (провадження N 61-1344св20) Верховний Суд виснував, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Таким чином, суд першої інстанції оцінивши зазначений висновок з іншими доказами, які містяться у справі, дійшов вірного висновку про неврахування висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, чого не встановлено матеріалами справи відносно відповідачки.

Особливістю справи, що переглядається, є те, що ОСОБА_2 17 липня 2023 року, написала заяву компетентним органам де не заперечує проти того, щоб її син ОСОБА_4 проживав разом із батьком ОСОБА_6 . Також, цією заявою ОСОБА_7 відмовляється від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина та просить розглянути питання про визнання місця проживання дитини та позбавлення її батьківських прав без її присутності.

Також ОСОБА_2 03 березня 2025 року безпосередньо до суду апеляційної інстанції подала заяву, у якій зазначила, що проти апеляційної скарги ОСОБА_1 не заперечує, викладене у ній є правдою, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , оскільки майже не займалась і не буде займатися в майбутньому вихованням та доглядом за сином, просила розглядати апеляційну скаргу за її відсутності.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заяви відповідачки від 17 липня 2023 року та від 03 березня 2025 року, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відтак, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачкою позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.

Апеляційний суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 ( провадження № 61-10115св23.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд першої інстанції, зробив обґрунтований висновок про невстановлення правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

Щодо позовних вимог визначення місця проживання дитини,то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3, ч.4 статті 157 Сімейного кодексу України, яка регламентує вирішення батьками питань щодо виховання дитини, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору, зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Згідно ч.1, ч.2 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.1 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами по справі, що дитина ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає із батьком ОСОБА_1 за адресою їх тимчасового проживання: АДРЕСА_1 , що також підтвердив у судовому засіданні представник позивача.

Відповідно до приписів ч.1 статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, зверненню до суду із позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той із батьків, хто звернувся до суду із таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини, і з даного приводу між ними існує спір.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини у даній справі був ініційований батьком малолітньої дитини, з яким дитина і так фактично проживає. При цьому, відповідач по справі - мати дитини не вимагала і не вимагає зміни місця проживання сина ОСОБА_8 , у визначеному Законом порядку із самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом, в межах розгляду даної цивільної справи, про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, не зверталась, жодних належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із нею, відповідач суду не надала, натомість, надіслала на адресу суду заяву, в якій вказала, що визнає заявлену вимогу позивача про визначення місця проживання їх сина разом із батьком.

За даних обставин, між батьками дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина, і такий спір був відсутній на час звернення до суду ОСОБА_1 із даним позовом. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідачкою у проживанні дитини ОСОБА_5 разом із батьком, що вбачається як із поданої позивачем позовної заяви, так і із пояснень представника позивача, який пояснив суду, що можливо спір виникне у майбутньому, доказів протилежного сторонами не надано.

За даних обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ні права позивача, ні права дитини не порушені, а тому, і судовому захисту не підлягають, тому обгрунтовано відмовив у цій частині позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи, наведені у апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. При цьому переважна більшість цих доводів в основному зводяться до переоцінки доказів, яким дана належна оцінку обгрунтовано викладена в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на зазначене, апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, тому апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Наталюк Назара Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 06 березня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кочеткова І.В. Поляков О.З.