ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року у складі судді Сорока О.В. по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення недоотриманої спадкодавцем пенсії,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, пред`явленим до ГУ ПФУ в Луганській області, який у квітні та вересні 2024 року уточнила, на предмет визнання за ОСОБА_1 права власності на суму недоотриманої пенсії, яка належала померлому ОСОБА_2 , та не була ним за життя одержана та не включена до свідоцтва про право на спадщину за законом за період з 01 лютого 2015 року по 04 серпня 2020 року в порядку спадкування за законом; стягнення з відповідача на користь позивача суму недоотриманої пенсії, яка належала померлому ОСОБА_2 , та не була ним одержана за життя і не включена до свідоцтва про право на спадщину за законом з 01 лютого 2015 року по 04 серпня 2020 року в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . До складу спадщини увійшли права, зокрема, це грошові кошти, які складаються з нарахованої, але невиплаченої пенсії, яка належала особисто ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2015 року по 18 жовтня 2022 рік включно.

Для оформлення своїх спадкових прав позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д., яким була заведена спадкова справа. Приватним нотаріусом були направлені відповідні запити до відповідача для отримання достовірної інформації щодо сум недоотриманої пенсії за життя ОСОБА_2 . На запити відповідачем було повідомлено, що до складу спадщини померлого ОСОБА_2 входить недоотримана нею пенсія в сумі 125 580,78 грн, з посиланням на застосування ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто, надання інформації про суми недоотриманих спадкодавцями пенсій за останні три роки.

Пенсія ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2015 року по 04 серпня 2020 року не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки була призупинена на підставі ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

04 серпня 2023 року нотаріусом було видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на загальну суму недоотриманих пенсійних виплат в розмірі 125 850,78 грн, які складаються з недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 30 січня 2020 року по 31 жовтня 2022 року.

На час звернення позивача до суду відповідачем не виплачені грошові кошти, належні позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Підставою звернення до суду вказує на те, що вона, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті батька та має право на отримання невиплаченої пенсії за період ОСОБА_2 за період з 30 січня 2020 року по 31 жовтня 2022 року, що не увійшла до свідоцтва про спадщину.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, про визнання права власності на спадкове майно - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на недоотриману пенсію за період з 01 лютого 2015 року по 30 січня 2020 року, на одержання якої за життя мав право ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію за період з 01 лютого 2015 року по 30 січня 2020 року, належну спадкодавцю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1073,60 грн (а.с. 129-133).

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у листопаді 2024 року ГУ ПФУ в Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову (а.с. 137-142).

Апеляційна скарга мотивована тим, що батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 перебував на обліку в ГУ ПФУ в Луганській області як внутрішньо переміщена особа та отримував пенсію за віком. З 01 лютого 2015 року виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено у відповідності до Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місце їх фактичного проживання/перебування, який затверджено постановою КМУ від 08 червня 2016 року за №365. Цим порядком передбачено поновлення виплат пенсії після особистого звернення особи та проходження ідентифікації. Однак ОСОБА_2 після 01 лютого 2015 року із заявою про поновлення виплат пенсії не звертався.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій у відповідності до ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування встановлено, що виплати недоотриманої пенсії померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка увійшла до складу спадщини, здійснюється виключно на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Підставою для здійснення автоматизованим способом перерахунку пенсії за період з 30 січня 2020 року по 31 жовтня 2022 року був запит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. щодо надання інформації про загальну суму нарахованих пенсійних виплат ОСОБА_2 , які підлягають виплаті спадкоємцю.

Після звернення у серпні 2023 року представника ОСОБА_1 до відповідача, що відповідач вважає датою звернення 04 серпня 2023 року, невиплачена пенсія ОСОБА_2 була перерахована за період з 30 січня 2020 року по 31 жовтня 2022 року у сумі 125 580,78 грн, тобто, що і увійшло до свідоцтва про право на спадщину, видане ОСОБА_1 04 серпня 2023 року.

Скаржник зазначає, що він виконує функції та обов`язки в межах своїх повноважень, визначених Положенням управління та керуючись діючим в Україні законодавством. Вважає, що для ухвалення такого рішення суду першої інстанції немає правових підстав.

Позивач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17 січня 2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Кадіївка Луганської області (а.с. 11).

04 серпня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.Д. Ковтун ОСОБА_1 видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії пенсіонера у розмірі 125580,78 грн (а.с. 10).

На виконання ухвали суду про витребування доказів, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повідомила про неможливість здійснення розрахунку пенсії ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2015 року, оскільки пенсія не нараховувалась та не виплачувалась, її розмір встановити не можливо (а.с. 106-108).

Недоотримана пенсія у визначеному вище розмірі відповідачем була розрахована з моменту звернення нотаріуса з 30 січня 2020 року по 31 жовтня 2022 року, з урахуванням вимог ч.2 ст.49 та ст. 46 Закону №1058.

Нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01 лютого 2015 року, за поновленням виплат за життя ОСОБА_2 не звертався, тому судом першої інстанції вірно встановлено, що на час відкриття спадщини нарахованих пенсійних виплат, які б належали спадкодавцю і включалися до складу спадщини, не було.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції вважав доведеним, що позивач має право на спадкування недоотриманої пенсії з 01 лютого 2015 року по 04 серпня 2023 року, тобто, по дату видачі свідоцтва про право на спадщину, однак, позивачем не ставиться питання про стягнення недоотриманої пенсії на підставі виданого 04 серпня 2023 року свідоцтва про право на спадщину, тому суд першої інстанції правомірно не знайшов підстав для стягнення з відповідача на користь позивача недоотриманої пенсії, яка увійшла до свідоцтва про право на спадщину за законом в період з 30 січня 2020 року по 04 серпня 2023 року.

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції вірно виходи з того, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права на спадкування за законом, а саме, права власності на спадкове майно у вигляді недоотриманої пенсії спадкодавця її батька, починаючи з 01 лютого 2015 року.

Колегія суддів наголошує, що будь-яких доказів того, що відповідачем прийняте рішення про відмову у виплаті суми недоотриманої пенсії суду не надано.

Позивач належить до спадкоємців за законом першої черги після свого батька, інших спадкоємців за законом чи заповітом не встановлено, в силу ст. 1216-1219, 1227, 1261,1296 ЦК України, тому суд першої інстанції правомірно вважав доведеним права власності ОСОБА_1 на недоотриману пенсію після померлого батька за період з 01 лютого 2015 року по 30 жовтня 2020 року, адже відповідачем рішення про припинення пенсійних виплат ОСОБА_2 не надавалось ані суду першої інстанції, ані при розгляді апеляційної скарги.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи вищевикладене.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин 3,4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав є визнання права.

У відповідності до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно норм ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частин першої та третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Відповідно до норм ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія.

Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Таким чином, право на аліменти, пенсії та інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому випадку належить застосовувати ст. 1227 ЦК України.

Згідно зі ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя з незалежних від нього причин.

Зміст ч. 3 ст. 52 Закону України №1058-ІУ також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Окрім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Під час судового розгляду справи суд першої інстанції встановив, що будь-яких доказів законності припинення виплати відповідачем пенсії ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2015 року по 30 січня 2020 року суду надано не було, як і не було надано рішення щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 у зазначений період, чого скаржник не спростував і при розгляді апеляційної скарги.

Спадкодавець ОСОБА_1 мала право на нарахування та виплату пенсії з лютого 2015 року, незалежно від звернення до Головного управління Пенсійного Фонду України в Луганській області та надання чи не надання довідки внутрішньо переміщеної особи, чи не підтвердження місця фактичного проживання, при цьому, слід зауважити, що рішення про припинення їй таких виплат не приймалось.

Тому суд першої інстаніцї вірно дійшов висновку, що спадкоємець ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 відповідно до положень статті 1227 ЦК України, має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

У відповідності до ч.1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. При цьому, частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Норми ЦК України не визначають строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення ч.ч.2 та 3 ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Отже, суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.

Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною нормою ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Посилання скаржника на положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вони не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцем померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу неотриману суму пенсії померлого батька ОСОБА_1 , за період 01 лютого 2015 року по 30 січня 2020 року, оскільки ці грошові кошти, набуті позивачем в порядку спадкування і вона має на них право.

Враховуючи вказане є безпідставними доводи скарги про те, що задоволення позовних вимог позивача є недоведеним та необгрунтованим.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про повне задоволення позову, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.

Доводи скаржника про те, що спадщина позивача визначається фактом отримання позивачем свідоцтва про спадщину, де визначена сума недоотриманої пенсії ОСОБА_2 колегія суддів не приймає до уваги та зазначає, що не охоплення свідоцтвом всієї суми, яка була не виплачена померлому за життя, не є підставою для відмови спадкоємцю в задоволенні позову, адже, прийнявши спадщину в установленому законом порядку, спадкоємець набув право на все майно, яке належало спадкодавцеві на час смерті, а тому відповідно до статті 1227 ЦК України він має право на її отримання, що вірно встановив суд першої інстанції.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі №220/30/21, від 23 лютого 2022 року у справі №428/10113/20.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 05 березня 2025 року.

Повний текст постанови складено 06 березня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: І.А.Єлізаренко

Т.П. Красвітна