КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5229/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини,-

установив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 завернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що він з ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 2001 року по 09 вересня 2015 року.

Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначав, що обоє дітей після розірвання шлюбу спочатку проживали зі своєю матір`ю, ОСОБА_1 , однак він весь час в добровільному порядку утримував своїх дітей.

Вказував, що ще до розірвання шлюбу відносини у нього з відповідачем склались вкрай негативні, вона весь час, особливо перебуваючи в нетверезому стані, влаштовувала в присутності дітей істерики, сварки, лайки, провокувала бійки, тому він змушений був піти з дому, щоб у дітей була спокійніша атмосфера для проживання, але поведінка колишньої дружини не змінювалась і вона стала використовувати дітей в своїй війні проти нього.

ОСОБА_1 знаючи його любов і прихильність до дітей, його прагнення забезпечити їх всіма можливостями для успішного навчання, для всебічного розвитку, для оздоровлення і таке інше, стала чинити йому перешкоди у зустрічах з дітьми. При цьому на бажання дітей абсолютно не зважала, тиснула на них психологічно, намагалась в їхніх очах створити про нього вкрай негативне враження. Діти страждали, домовитись з їхньою матір`ю було неможливо, Служба у справах дітей не змогла допомогти у добровільному вирішенні цього конфлікту.

Тому, у вересні 2016 року він змушений був звернутись до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом про усунення перешкод у спілкування з дітьми. Рішенням від 14 березня 2017 року його позов було задоволено і зобов`язано ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином та дочкою. Також судом було визначено порядок його участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_4 , однак і після цього рішення суду відповідач не лише не змінила своєї поведінки, а ще більше стала тиснути на дітей з метою, щоб вони відмовились від спілкування з ним.

Зазначав, що на даний час в ЄДРДР зареєстровано кримінальне провадження №0002045 за ч. 1 ст. 382 КК України за невиконання рішення суду, а саме за перешкоджання побаченням його, як батька, з його малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказував, що своє вкрай негативне ставлення до нього і бажання помсти з деякого часу відповідач поширила і на їхнього сина, ображає його, називає зрадником.

Зазначав, що донька ОСОБА_4 , якій ІНФОРМАЦІЯ_3 виповнилось 11 років, живе з матір`ю. Відразу після розпаду їхньої сім`ї він помилково вважав, що дітям буде краще жити з матір`ю. Він весь час їх утримував матеріально, але, як вже вказано вище, не мав і не має змоги досі по відношенню до дочки вільно приймати участь в її вихованні, бачитись з нею навіть в тому порядку, який був встановлений рішенням суду.

Вказував, що в нього із ОСОБА_4 цілком нормальні відносини, вони люблять один одного, вона дуже добре ставиться до свого брата.

Наголошував, що він постійно звертався до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради та просив надати дитині психологічну допомогу, звертався і до керівництва школи, в якій навчається донька, однак звідусіль отримував відповіді, які на його переконання, свідчать про формальне ставлення до його сигналів про нездорову психологічну ситуацію, в якій росте дитина.

Зазначив, що оскільки з відповідачем ОСОБА_1 вже більше п`яти років мирним шляхом вирішити всі питання, щодо дітей не вдається, а всі вжиті заходи досудового врегулювання спору виявилися марними, він змушений звернутись до суду з цим позовом.

Вважає, що мати їх спільної доньки ОСОБА_4 - відповідачка ОСОБА_1 , з якою дитина проживає, не належно виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про всебічний розвиток дитини, не займається її здоров`ям, навіть негативно впливає на її психологічний стан.

Просив суд, визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його проживання, як її батька - ОСОБА_2 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2024 року зазначений вище позов задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_2 за місцем його проживання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначила, що суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, отже підстав для визначення судом місця проживання неповнолітньої доньки з батьком на підставі позовної заяви відсутні.

Вказує, що вона поважає рішення доньки проживати разом з батьком, проте вважає, що воно прийняте ОСОБА_4 під впливом батька.

Зазначила, що поведінку ОСОБА_2 можна назвати емоційно нестабільно відносно його ставлення до дітей. Він перекручує заяви відносно неї і замовчує факти його ганебної поведінки.

Просила суд, скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що за весь час розгляду даної справи судом першої інстанції, відповідач жодного разу не з`явилась до суду, свого представника для участі у справі не направляла, своїми заявами та клопотаннями, які не були ні належно підписані, ні належно оформлені, вона лише затягувала розгляд справи, яка перебувала у провадженні суду з 2021 року.

Вказує, що на його думку апеляційна скарга ОСОБА_1 була подана не з метою врегулювання спору в інтересах дитини, а з метою ще більше ускладнити життя ОСОБА_4 , тримати її в стані постійної напруги і відчуття вини перед мамою.

Наголошує, що донька ОСОБА_4 сама виявила бажання повернутися в Україну та проживати разом з ним, про що зазначено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка приймала участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2017 року зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Постановлено визначити такий порядок участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : щовівторка та щочетверга з 16-00 год. до 19-00 год., перша та третя суботи, друга та четверта неділі місяця з 10-00 год. до 20-00 год. без ночівлі за місцем проживання батька, та місяць в літній період для оздоровлення та відпочинку дитини, з урахуванням медичних рекомендацій щодо харчування, лікування та профілактичних заходів. Рішення набрало законної сили 28 березня 2017 року.

31 серпня 2021 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстровано кримінальне провадження №0002045 за ч. 1 ст. 382 КК України за невиконання рішення суду, а саме за перешкоджання побаченням батька ОСОБА_2 з його малолітньою дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з донькою, що підтверджується наявними в матеріалах справи зверненнями до поліції та служби у справах дітей.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі тривалий час не можуть дійти згоди щодо виховання та утримання спільної доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визначення місця проживання дитини.

З рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 23 травня 2023 року за №435 про надання висновку щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_5 з часу розлучення батьків проживає зі своєю матір`ю. Їх сім`я після введення воєнного стану в Україні у зв`язку з повномасштабним вторгненням росії виїхала за кордон до Польщі. Зареєстровані мати з дочкою згідно з витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 07 лютого 2022 року №15.2-03/2822, наданим управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, за адресою: АДРЕСА_1 . Провести обстеження умов проживання матері дитини та скласти оцінку потреб її сім`ї не вдалося, у зв`язку з вищезазначеними об`єктивними причинами. Це підтверджується листом Білоцерківського міського центру соціальних служб від 03 квітня 2023 року № 161/02-15 «Щодо сім`ї ОСОБА_1 ».

Встановлено, що батько малолітньої ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з висновком оцінки потреб його сім`ї від 03 квітня 2023 року №161/02-15, наданим Білоцерківським міським центром соціальних служб, за вищевказаною адресою створені умови для повноцінного розвитку й життєдіяльності дитини. Батьківський потенціал ОСОБА_2 на достатньому рівні. Під час проведення оцінки потреб сім`ї він повідомив, що на сьогодні ОСОБА_1 не перешкоджає йому спілкуватися з дочкою.

Питання про надання до суду висновку, щодо вирішення судового спору між батьками стосовно визначення місця проживання їх малолітньої дочки розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради Київської області, яке згідно з встановленим графіком відбулося 10 травня 2023 року в присутності батька малолітньої ОСОБА_2 . Мати дитини ОСОБА_1 була повідомлена засобами електронного зв`язку про час і місце проведення засідання комісії, але не з`явилася на засідання у зв`язку з перебуванням за кордоном. Вона висловила свою думку в телефонному режимі, категорично заперечивши визначення місця проживання ОСОБА_4 разом із батьком.

Ознайомившись з матеріалами справи й взявши до уваги інформацію, надану ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , комісія дійшла висновку про недоцільність і неможливість надання до суду висновку органу опіки та піклування, щодо вирішення судового спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з неможливістю дотримання процедури розгляду цього питання, передбаченої чинним законодавством України, та рекомендувала службі у справах дітей Білоцерківської міської ради підготувати відповідний проект рішення виконавчого комітету.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимоги ОСОБА_2 .

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами тривалий час існує спір, щодо визначення місця проживання дитини, однак дитина ОСОБА_5 виявила бажання проживати саме з батьком.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки, щодо батьків (ст.142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Такого висновку прийшов Верховний Суд, виклавши його у постанові від 04 квітня 2018 року (справа №756/2109/16).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, а отже підстав для визначення судом місця проживання неповнолітньої доньки з батьком на підставі позовної заяви відсутні, колегія суддів оцінює критично, оскільки неповнолітні діти, так само як і малолітні, перебувають під вихованням та утриманням своїх батьків та батьки мають однакові права і обов`язки, як щодо малолітніх, так і щодо неповнолітніх дітей. Відмова у задоволенні позовної заяви про визначення місця проживання дитини тільки з тієї підстави, що вона є неповнолітньою, не відповідає нормам матеріального права і процесуального права - оскільки жодною нормою не визначено такої заборони.

Дитина, яка досягла 14 років, до досягнення нею 18-річного віку продовжує бути дитиною та залежить від своїх батьків, а тому у разі відсутності згоди між останніми, щодо місця проживання дитини, батьки можуть звернутися до органу опіки та піклування або до суду про вирішення між ними спору про визначення місця проживання дитини.

Той факт, що у ч. 1 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, - не відміняє можливості розгляду судом спору про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

Так, зазначена норма закріплює розгляд судом спорів про визначення місця проживання малолітньої дитини, проте не встановлює заборон, щодо розгляду судами справ про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 разом з батьком забезпечить її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним, та як наслідок буде відповідати найкращим її інтересам.

Крім того, дитина висловила своє бажання проживати разом з батьком в Україні, а не з відповідачем за кордоном, а тому суд першої інстанції врахував думку дитини та визначив її місце проживання разом з батьком.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду, щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Під час перегляду справи, апеляційним судом було вжито усіх необхідних заходів спрямованих на всебічний та повний розгляд справи.

Жодного доказу про те, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не відповідатиме інтересам дитини апелянт не надала.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, визначивши місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_2 за місцем його проживання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 березня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба