Справа № 509/373/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

встановлення самостійного виховання та утримання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

22 січня 2025 року, Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просив суд встановити його самостійне виховання та повне фінансове утримання, як батьком малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи тим, що 15 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у Приморському районному у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2035.

14 вересня 2021 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області шлюб між Позивачем та Відповідачем, зареєстрований Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного головного територіального управління юстиції в Одеській області від 15.10.2016 р., актовий запис №2035, було розірвано.

Від шлюбу Позивач та Відповідач мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 24 жотня 2017 року, актовий запис № 7097.

Малолітня донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з моменту розірвання шлюбу та по теперішній час проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , де є всі необхідні умови для проживання і виховання дитини, яка повністю знаходиться на його матеріальному утриманні та забезпеченні.

Позивачем у позовній заяві було зазначено, що встановлення того, що малолітня дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживає разом із ним, перебуває на його вихованні та повному фінансовому утриманні необхідно йому для захисту прав та інтересів своєї дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно виховує, утримує та спільно проживає з малолітньою донькою, а також виникають питання щодо переміщення позивача і дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає з дитиною та не приймає участі у вихованні спільної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зокрема, це необхідно Позивачу для підтвердження наявності в нього правових підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

У зв`язку з вищевикладеним, просив встановити самостійне виховання та повне фінансове утримання малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив встановити самостійне виховання та повне фінансове утримання ним малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. У заяві вказала, що не заперечує того факту, що вихованням та утриманням дитини займається саме батько, але заперечувала проти задовлення позовних вимог.

Також до суду були надані письмові пояснення свідків:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає за адресою:

АДРЕСА_4 своїх поясненнях свідки вказали, що все, що стосується виховання, догляду за дитиною, все виконує лише батько самотужки. Дитина проживає в хороших умовах, забезпечена всім необхідним відповідно до її віку.

Позивач завжди водив до дитячого садка ОСОБА_7 самостійно, наразі батько ОСОБА_3 відвозить дитину до школи, теж самостійно. Мати ОСОБА_3 проживає окремо від сім`ї ОСОБА_8 та його доньки ОСОБА_3 .

Батько відповідально ставиться до виховання своєї доньки ОСОБА_9 та регулярно помічав/ла їх на прогулянці з дитиною привітними та усміхненими. ОСОБА_10 завжди охайна та доглянута, гарно розвинена на свій вік та завжди дружелюбна.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо по данній справі суд дійшов до висновку, що позовна заява Позивача про встановлення самостійного виховання та утримання дитини підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається із ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, як встановлено судом, Позивач та Відповідач мають спільну малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає та перебуває по теперішній час на повному фінансовому утриманні батька, ОСОБА_1 .

При цьому, судом встановлено, що Відповідач не заперечує факту проживання та перебування на вихованні з батьком спільної дитини.

Однак, як встановлено судом, у Позивача виникає необхідність щодо вирішення питання щодо юридичної фіксації факту самостійного виховання дитини, оскільки в по-дальшому виникають обставини у необхідності захисту прав та інтересів батьком своєї дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно виховує, утримує та спільно проживає з малолітньою донькою, а також виникають питання щодо переміщення позивача і дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає з дитиною та не приймає участі у вихованні спільної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вищевикладене, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, беручи до уваги визнання матір`ю дитини факту проживання та перебування на вихованні з батьком спільної дитини, та ту обставину, що встановлення вищезазначеного самостійного виховання та утримання дитини необхідно позивачу для захисту прав та інтересів батьком своєї дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно виховує, утримує та спільно проживає з малолітньою донькою, а також виникають питання щодо переміщення позивача і дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає з дитиною та не приймає участі у вихованні спільної доньки, суд вважає, що вимоги про встановлення самостійного виховання та утримання та вихованні батька, підлягають задоволенню.

Тому, відповідно до встановлених судом обставин, які мають значення для справи, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для встановлення самостійного виховання та утримання позивачем - батьком, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду №175/2317/16-ц від 02.10.2019 р.

У частині 3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 18 вищезазначеної Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст. 1 СК України).

Частиною 1 статті 121 СК передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.06.2018 по справі № 822/2446/17, дійшов висновку, що поняття «одинокий батько» та «одинока матір» є тотожними, та зазначив: відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Згідно ст. 157 СК України - питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

В силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Судом встановлено, що від шлюбу Позивач та Відповідач мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, виданого 24 жотня 2017 року, актовий запис № 7097.

14 вересня 2021 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області шлюб між Позивачем та Відповідачем, зареєстрований Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного головного територіального управління юстиції в Одеській області 15 жовтня 2016 року, актовий запис №2035, було розірвано.

Малолітня донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з моменту розірвання шлюбу та по теперішній час проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , де є всі необхідні умови для проживання і виховання дитини, яка повністю знаходиться на його матеріальному утриманні та забезпеченні.

З огляду на вищевикладане, суд дійшов висновку, що з вересня 2021 року та на теперішній час, малолітня донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала та проживає разом зі своїм батьком, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , знаходячись на його одноособовому утриманні і самостійному вихованні.

Відповідно до приписів ст. 19 СК України висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між батьками з приводу виховання дитини в даному випадку не потрібен, адже йдеться про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання батьком дитини своєї малолітньої доньки, що повністю підтверджено доказами долученими до заяви, що дає підстави суду дійти висновку про відсутність спору в цій частині, а йдеться про підтвердження (встановлення) юридичного факту.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що підставою звернення до суду з вказаною позовною заявою ОСОБА_1 є захист прав та інтересів своєї малолітньої дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно виховує, утримує та спільно проживає з малолітньою донькою, а також виникають питання щодо переміщення позивача і дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає з дитино. та не приймає участі у вихованні спільної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим, на думку суду, позовна заява обґрунтована та така, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 157, 160, 161 Сімейного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення самостійного виховання та утримання дитини - задовольнити.

Встановити самостійне виховання та повне фінансове утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після розгляду справи апеляційним судом і прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складений 07.03.2025 року.

Суддя А.І.Бочаров