Справа № 495/2274/24
№ провадження 2/495/589/2025
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

07 березня 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Фоменко В.С.,

Справа № 495/2274/24

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Білгород Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності на спадкове майно,

представник позивача адвоката Гафійчук С.Д.,

представник відповідача Пухкан Л.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до Білгород-дністровської міської ради, про визнання права власності на спадкове майно, просить суд визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 -дністровському після померлого ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 загальною площею 31 кв.м.

Стислий виклад позиції позивача

Так, позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 був дідусем позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя дідусь розпорядився своїм майном у вигляді гаражу, що розташований по АДРЕСА_1 та склав заповіт, який засвідчено приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю. від 15.08.2007.

Він звернувся до приватного нотаріуса Андрєєвої Т. для оформлення спадщини, однак отримав відмову у оформленні спадщини від 15.09.2023. Відмова вмотивована тим, що у заповіті від 15.08.2007 не вказаний номер даного гаражу.

Як вбачається із довідки від 27.04.2015 № 83, виданої управлінням містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради, адреса гаража з оглядовою ямою та підвалом загальною площею 25,5 кв.м., належного ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 .

Тобто номер гаражу, присвоєно пізніше, ніж отримано заповіт на вказаний гараж.

На підставі вищевказаних обставин він і звернувся до суду з даним позовом.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

20 березня 2024 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області відкрито загальне позовне провадження по справі.

Крім того, постановлено витребувати у приватного нотаріуса Чухрай Т.Ю., адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вулиця Ізмаїльська, 46, копію спадкової справи померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2

22 травня 2024 року від приватного нотаріуса Чухрай Т.Ю. надійшла відповідь на вищезазначену ухвалу, у якій вказується на неможливість надання копії спадкової справи у зв`язку з її відсутністю.

25 червня 2024 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області постановлено витребувати докази у нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєвої Т.А.

21 серпня 2024 року нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєвою Т.А. на виконання ухвали надано копію спадкової справи № 33/2022.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені.

Представник відповідача, зазначив, що адреса гаражу зазначена у довідці управління містобудування та архітектури, однак рішення виконавчого комітету Білгород Дністровської міської ради щодо присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна не приймалось.

Просила суд надати оцінку всім доказам наявним в матеріалах справи.

Вислухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно заповіту від 15 серпня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3353, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на випадок його смерті зробив таке розпорядження: «належний мені на праві приватної власності гараж б/н, розташований в АДРЕСА_1 , заповідаю ОСОБА_1 » /а.с.16/

Судом встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер. /а.с. 9/

Позивач прийняв спадщину за заповітом, про що свідчить його заява від 01.12.2022.

Гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_2 на праві власності, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.08.2020 № 218752057. /а.с.9/

Водночас, зі змісту листа від 15.09.2023 № 223/02-14 встановлено, що видати свідоцтво про право на спадщину на вищезазначений гараж немає можливості, у зв`язку з тим, що в заповіті, посвідченому Чухрай Т.Ю., приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області 15 серпня 2007 року за реєстровим № 3353 не вказаний номер гаражу.

Позивачу рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що заповіданий саме гараж за № НОМЕР_2 в за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності за спадкоємцем. /а.с.7/

Відповідно довідки Управлінням містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради, адреса гаража з оглядовою ямою та підвалом загальною площею 25,5 кв.м. гр. ОСОБА_2 АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 .

Нормативне обґрунтування. Оцінка аргументів сторін, висновки суду.

У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст.1220 ЦК України, час відкриття спадщини є днем смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини другої статті 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частини перша, третя статті 1296 ЦК України).

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (пункт 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Отже, із урахуванням зазначених вище вимог, суд вважає, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 .

В передбачений ЦК України строк, позивач звернувся до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини.

У зв`язку із поданням цих заяв нотаріусом відповідно до законодавства України було заведено спадкову справу, однак свідоцтво про право на спадщину не було видано в зв`язку з тим, що в заповіті, посвідченому Чухрай Т.Ю., приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області 15 серпня 2007 року за реєстровим № 3353 не вказаний номер гаражу.

Так, одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом .

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Виходячи з аналізу статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (Постанова КЦС від 22 травня 2023 року у справі № 521/8998/13-ц).

У справі, що розглядається, у суду відсутні підстави вважати, що право позивача оспорюється іншими особами або що у позивача відсутній правовстановлюючий документ на майно.

Так, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19.

Відмовляючи в позові з підстави обрання неналежного способу захисту, суди керуються принципом процесуальної економії. Згідно з цим принципом слід застосовувати такий спосіб захисту, який приведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (подібний висновок викладено у постанові ВП ВС від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відповідно до характеру спірних правовідносин, які мають місце у розглядуваній справі, позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту.

Разом з тим, Цивільним кодексом України передбачена можливість звернення до суду з метою тлумачення заповіту.

Зокрема статтею 1256 ЦК України встановлено, що тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Відповідно до статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

З урахуванням усього вищенаведеного, на підставі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку їх належності, допустимості, достатності, об`єктивності, та у їх логічному взаємозв`язку, виходячи із норм права, що врегульовують дані правовідносини, суд приходить до висновку, що у позові ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності на спадкове майно необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1268, 1269ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: Білгород-Дністровська міська рада, , 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56.

Повний текст рішення складений та проголошений 07 березня 2025 року.

Суддя: