ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 березня 2025 року

м. Харків

справа № 619/5015/24

провадження № 22-ц/818/1192/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Держава Україна в особі Дергачівського районного суду Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дергачівського районного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2024 року, постановлене під головуванням судді Малахової О.В., -

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Дергачівського районного суду Харківської області про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України в особі Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 000 гривень, завдану порушенням суддями Дергачівського районного суду Харківської області.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить підстав неприйняття до уваги доказів щодо розгляду справи з порушенням вимог ст. 12, 13 Закону, на особистий розсуд суддів та протягом року, в той час як законом чітко визначено механізм, порядок та строки розгляду такої заяви.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду, відповідно до вимог статті 1174 ЦК України, потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен був довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статтей 1167, 1174 ЦК України. Позивачем не доведено обставин, на які посилається у своєму позові, зокрема того, що дії суду буди незаконними, що саме внаслідок таких дій Позивачу завдано моральну шкоду, а також того, що таку дійсно завдано. Скасування Харківським апеляційним судом рішень Дергачівського районного суду Харківської області саме по собі не свідчить про протиправність дій відповідача та заподіяння позивачу моральної шкоди.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що у липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 17.07.2023 року позовну заяву залишено без руху, а ухвалою від 08.08.2023 року повернуто позивачу.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20.10.2023 року ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 08.08.2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 07.11.2023 року відкрито провадження у справі № 619/3341/23 за позовом ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 15.12.2023 року залучено у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Харківську обласну прокуратуру. У зв`язку із безпідставним залученням третьої особи та, оскільки суд не здійснював розгляд справи, Позивач подав заяву про відвід судді.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 24.01.2024 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Жорняка О.М. визнано необґрунтованою.

Повторну заяву про відвід судді Жорняка О.М., ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 26.01.2024 року також визнано необґрунтованою.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12.02.2024 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Жорняка О.М. задоволено. Справу передано для внесення до системи автоматизованого розподілу для визначення складу суду.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 14.02.2024 року справо передано на розгляд до Дзержинського районного суду міста Харкова.

Постановою Харківського апеляційного суду від 04.06.2024 року, ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 14.02.2024 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

24.06.2024 року задоволено самовідвід судді Дергачівського районного суду Харківської області Болибока Є.А. Справу передано для повторного автоматизованого розподілу.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 27.06.2024 року заяву ОСОБА_1 про вирішення питання про відшкодування моральної шкоди за незаконне перебування під слідством залишено без руху, повідомлено заявника про необхідність виправлення недоліків позовної заяви та надано строк десять днів з дня отримання ухвали для їх усунення.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 08.07.2024 року заяву ОСОБА_1 про вирішення питання про відшкодування моральної шкоди за незаконне перебування під слідством повернуто у зв`язку з неусуненням ОСОБА_1 недоліків у встановлений строк.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16.08.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 08.07.2024 року залишено без змін.

У вказаній сукупності рішень та дій суддів Дергачівського районного суду Харківської області, ОСОБА_1 вбачає вчинення щодо нього протиправних дій та порушення його прав, що призвели до душевних страждань.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, на які посилається у своєму позові, зокрема того що дії суду були незаконними, що саме внаслідок таких дій Позивачу завдано моральну шкоду, а також того, що таку дійсно завдано. Із вказаними висновками суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167,1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Матеріали справи не містять доказів наявності незаконних рішень, дій чи бездіяльності відповідача та у зв`язку з цим завдання позивачу моральної шкоди та її розміру.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375ЦПКУкраїни суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення складено 07.03.2025 року.