Єдиний унікальний номер судової справи: 489/5237/24 Головуючий суду першої інстанції Кокорєв В.В.
Провадження № 22-ц/812/1882/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

08 грудня 2025 року м. Миколаїв справа № 489/5237/24 Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника позивача Шевченка А.О.,

представника відповідача - Кучерявої Т.Ю.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Кучерявою Тетяною Юріївною, на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2024 року, ухвалене у складі головуючого судді Кокорєва В.В., за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

встановив:

У липні 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк» або Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що 09 квітня 2021 року здійснено ідентифікацію клієнта та ОСОБА_1 підписав Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Підпис відповідачем здійснено власноруч на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13 грудня 2019 року №151 «Про затвердження Положення про застосовування цифрового власноручного підпису в банківській системі України».

Відповідно до п.3 Договору із Відповідачем погоджено використання OTP пароля в якості підпису та інших видів простого електронного підпису, а саме при здійсненні будь-якої операцій та правочинів між Сторонами за допомогою ОТР паролю як простого електронного підпису Сторони домовилися вважати, що він однозначно ідентифікує особу Клієнта та є логічно пов`язаний із електронними даними про будь-яку операцію або правочин виключно за умови, якщо підтвердження Клієнтом здійснення операції або укладення правочину здійснено шляхом введення у відповідне поле інтерфейсу програмного комплексу або сайту Банку цифрової послідовності, яка повністю ідентична надісланому Банком ОТП-паролю на фінансовий номер телефону Клієнта.

У подальшому відповідач виявив бажання отримати послугу «Миттєва розстрочка. Оплата частинами», ознайомився із актуальними умовами кредитування та 07 травня 2023 року підписав паспорт кредиту за допомогою OTP пароля. Додатково відповідачем за допомогою OTP паролю підписаний Графік кредиту.

Відповідно до договору та графіку кредиту із відповідачем погоджені наступні умови послугу «Миттєва розстрочка. Оплата частинами» розмір кредиту, строк кредитування, процентна ставка, відсотків річних: 0,12 %; кількість та розмір платежів, періодичність.

Відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору та Графіку кредиту. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 18 червня 2024 року має заборгованість в розмірі 98011,34 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 97951,34 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 60 грн.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість та судові витрати у розмірі 2422,40 грн судового збору.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2024 року позов Банку задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 07 травня 2023 року, яка станом на 18 червня 2024 року складає 98011 грн 34 коп., з яких: 97951,34 грн - заборгованість за кредитом; 60,00 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422 грн 40 коп.

Дослідивши докази, які долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, враховуючи, що заява про надання кредиту «Оплата частинами», паспорт споживчого кредиту, графік платежів за споживчим кредитом підписані відповідачем, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 щодо нарахування відсотків та їх розмір, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Кучеряву Т.Ю., посилаючись на те, що судом не в повному обсязі з`ясовані всі обставини справи та неправильно застосовані норми матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити Банку у задоволенні позову.

Вказував, що категорично не погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на те, що він не був ініціатором укладання миттєвої розстрочки 07 травня 2023 року, не подавав відповідної заяви в банк, не був учасником цієї банківської операції, оскільки його речі (гаманець, картки, телефон) були викрадені обвинуваченим ОСОБА_2 , який і використав картки, телефон, оформивши покупку товару шляхом розстрочення платежів, що д оведено вироком Галицького районного суду м. Львова від 21 серпня 2023 року у справі №461/3698/20.

У відповідності до вироку судом було встановлено, що зловмисником 07 травня 2023 року без участі ОСОБА_1 , за відсутності його волевиявлення, було оформлено в магазині ТОВ «Комфі Трейд (м. Львів, вул. І.Виговського, 100) кредит «оплата частинами» на суму 119998,00 грн з першим внеском 17142,57 грн, які були сплачені з викраденої картки відразу. Вказував, що згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року № 489/2374/24 було задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» та зобов`язано Банк здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за угодою про надання кредиту від 29 серпня 2013 року, що виникла у зв`язку з проведенням несанкціонованих платіжних операцій 07 травня 2023 року зі списання коштів на загальну суму 135 467,95 грн.

Зазначав, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» у цій справі є безпідставними, оскільки з огляду на положення ст.ст. 1046-1050 ЦК України відповідач у справі не є суб`єктом відповідальності за невиконання умов договору позики, який він не укладав, не підписував, не використовував кошти.

Банк усвідомлено продовжував рахувати заборгованість ОСОБА_1 за кредитом «оплата частинами», хоча був повідомлений про наявність вироку суду, про те, що тривав спір за позовом ОСОБА_1 про зобов`язання здійснити повернення коштів на рахунок потерпілого. Крім цього, банк виконав рішення суду апеляційної інстанції і здійснив перерахунок у межах, зокрема, і суми першого платежу по кредиту «оплата частинами» - 17142,57 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 квітня 2021 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Підпис відповідачем здійснено власноруч на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13 грудня 2019 року №151 «Про затвердження Положення про застосовування цифрового власноручного підпису в банківській системі України».

Відповідно до п. 3 заяви про приєднання від 09 квітня 2021 року та умов Анкети від 03 березня 2023 року в розділі «Угода про використання простого електронного підпису» визначено, що Банк та Клієнт (далі разом іменовані «Сторони») узгодили при наданні Банком будь-яких послуг Клієнту, в т.ч., але не виключно, послуг з переказу коштів, укладення між Сторонами кредитних договорів та будь-яких інших правочинів використання простого електронного підпису.

Сторони визнають простим електронним підписом такі способи підписів Клієнта: OTP- пароль, QR-код, підпис стилусом на планшеті у відділенні Банку, кнопки «Підпис», «Підписав», «Підтверджую», «Ознайомився» тощо у програмних комплексах, мобільних додатках або на офіційних сайтах Банку у мережі Інтернет, де Клієнту надається технічна можливість ознайомитися з умовами надання відповідної послуги та підписати відповідний договір, дати доручення Банку на здійснення операції з переказу коштів тощо, або якщо інтерфейс відповідного ПК Банку дає Клієнту змогу зробити однозначний висновок про суть операції, доручення на здійснення якої Клієнт надає Банку шляхом підписання способами, що узгоджені Сторонами вище.

Сторони визнають правочини у вигляді електронних документів із використанням зазначених простих електронних підписів дійсними та обов`язковими для Сторін та такими, що не потребують додаткового підтвердження.

При здійсненні будь-якої операцій та правочинів між Сторонами за допомогою ОТР-паролю як простого електронного підпису Сторони домовилися вважати, що він однозначно ідентифікує особу Клієнта та є логічно пов`язаний із електронними даними про будь-яку операцію або правочин виключно за умови, якщо підтвердження Клієнтом здійснення операції або укладення правочину здійснено шляхом введення у відповідне поле інтерфейсу програмного комплексу або сайту Банку цифрової послідовності, яка повністю ідентична надісланому Банком ОТП-паролю на фінансовий номер телефону Клієнта…».

Звертаючись з позовом, Банк зазначав, що 07 травня 2023 року ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису підписав заяву про надання кредиту «Оплата частинами», відповідно до якої сума кредиту становить 119998,00 грн, строком кредитування на 6 місяців; мінімальний розмір власного платежу клієнта за умови отримання кредиту на придбання товару - 17142,57 грн (або 14,29%); процентна ставка - 0,01% річних; пеня у розмірі 15% річних від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання.

Окрім того, 07 травня 2023 року ОСОБА_1 було підписано графік платежів за споживчим кредитом.

Згідно довідки, наданої Банком, ОСОБА_1 підтвердив зобов`язання за договором 8595 від 07 травня 2023 року і доручив банку встановити регулярний платіж з картки/рахунку НОМЕР_1 на погашення заборгованості; кількість платежів 7, оплата щомісяця 17154,57 грн, у тому числі проценти за користування кредитом -0,01% - 12,00 грн.

Вироком Галицького районного суду міста Львова від 21 серпня 2023 року у кримінальній справі №461/3698/20 (1-кп/461/80/23), який набрав законної сили 20 вересня 2023 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України.

Вищевказаним вироком, зокрема, встановлено, що 07 травня 2023 року в період часу з 01:30 год. до 05:46 год., діючи умисно, з метою подальшого використання в злочинних цілях, ОСОБА_2 привласнив банківську картку АТ КБ «ПриватБанк», видану на ім`я ОСОБА_1 , яка знаходилась у попередньо викраденому ним гаманці потерпілого.

Крім цього, ОСОБА_2 07 травня 2023 року в період часу з 05:46 год. до 14:55 год., під час дії воєнного стану в Україні, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, використовуючи викрадену банківську картку АТ КБ «ПриватБанк», видану на ім`я ОСОБА_1 , таємно викрав грошові кошти з вказаної картки, зокрема:

1) здійснивши зняття готівки в банкоматі АТ «Ощадбанк» о 05:46 год. в сумі 2 000 грн, о 05:47 год. в сумі 10 000 грн, о 05:48 год. в сумі 10 000 грн, о 05:49 год. в сумі 10 000 грн, о 05:50 год. в сумі 10 000 грн;

2) здійснивши зняття готівки в банкоматі АТ КБ «ПриватБанк» о 05:53 год. в сумі 20 000 грн;

3) здійснивши зняття готівки в банкоматі АТ «Кредобанк» о 05:56 год. в сумі 2 000 грн, о 05:58 год. в сумі 2 000 грн, о 05:59 год. в сумі 2 000 грн, о 05:59 год. в сумі 2 000 грн, о 06:00 год. в сумі 2 000 грн;

4) здійснивши переказ грошових коштів через термінал самообслуговування АТ КБ «Приватбанк» на іншу банківську картку о 08:40 год. в сумі 2 517 грн 59 коп., о 08:41 год. в сумі 7 955 грн 58 коп., о 08:42 год. в сумі 8 761 грн 21 коп., о 08:44 год. в сумі 15 981 грн 90 коп., о 08:45 год. в сумі 7 754 грн. 17 коп.;

5) здійснивши покупку в ТОВ «Комфі Трейд» о 10:08 год. на суму 17 142 грн.;

6) здійснивши безготівкову оплату за допомогою «PayPass» за товар в магазині «Продукти» о 14:50 год. на суму 1 115 грн. 50 коп.;

7) здійснивши безготівкову оплату за допомогою «PayPass» за товар в магазині «Воїн» о 14:55 год. на суму 2 240 грн.

Своїми протиправними діями ОСОБА_2 , заподіяв потерпілому ОСОБА_1 майнову шкоду на загальну суму 135 467 грн. 95 коп.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Відповідно до п.56 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» від 30 червня 2021 року платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.

Положеннями ч.6 ст.64 Закону України «Про платіжні послуги» порядок відкриття рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунку та особливості його обслуговування зазначаються в договорі, укладеному між надавачем платіжних послуг з обслуговування рахунку та користувачем - власником рахунку.

Відповідно до п.136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №164 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень;

Відповідно до п.140 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №164 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачає обов`язок користувача не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Згідно з п.146 розділу VII вказаного Положення власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до п.147 розділу VII вказаного Положення власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків.

Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що:

«відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що:

«користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.

Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що:

«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15».

У справі, що переглядається, Банк, звертаючись до суду з позовом зазначив, що ОСОБА_1 виявив бажання отримати послугу «Миттєва розстрочка. Оплата частинами», ознайомився із актуальними умовами кредитування та 07 травня 2023 року підписав паспорт кредиту за допомогою OTP пароля. Додатково відповідачем за допомогою OTP паролю підписаний Графік кредиту.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними;

Позивач не надав суду належних і допустимих доказів та не довів, що відповідач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції; ОСОБА_1 як користувач картки своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за його розпорядженням і він не повинен нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, відповідач повідомив про цей факт банк та звернувся до правоохоронних органів.

Більш того, відсутність вини ОСОБА_1 у втраті платіжної картки та подальшого несанкціонованого зняття коштів на загальну суму 135 467 грн 95 коп., в тому числі 17 142 грн 57 коп. за договором «Миттєва розстрочка. Оплата частинами», підтверджується вироком Галицького районного суду міста Львова від 21 серпня 2023 року у кримінальній справі №461/3698/20 (1-кп/461/80/23), який набрав законної сили 20 вересня 2023 року.

Зазначене також підтверджується постановою Миколаївського апеляційного суду від14 жовтня 2024 року у справі № 489/2374/24, якою було задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за угодою про надання кредиту від 29 серпня 2013 року, що виникла у зв`язку з проведенням несанкціонованих платіжних операцій 07 травня 2023 року зі списання коштів на загальну суму 135467,95 грн, в тому числі 17 142 грн 57 коп. за договором «Миттєва розстрочка. Оплата частинами».

Жодних доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції матеріали справи не містять.

За встановленого відсутні підставі для задоволення позову.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та задовольнив позов Банку, то рішення суду на підставі пунктів 1,4 частини першої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати позивача за подання позовної заяви не підлягають компенсації відповідачем. Оскільки апеляційну скаргу задоволено, то з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню, сплачений ним судовий збір за подання та розгляд апеляційної скарги у розмірі 3633 грн 60 коп.

Згідно положень частини першої, пунктів 1, 2, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У матеріалах справи наявні, документи, на які посилалася представник ОСОБА_1 - адвокатка Кучерява Т.Ю., як на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в суді всіх інстанцій. Зокрема: ордер серії ВЕ №1162467, договір про надання професійної правничої допомоги від 27 серпня 2025 року з розміром гонорару 8 000 грн, платіжна інструкція від 27 жовтня 2025 року про сплату 8 000 грн за надані послуги.

Заперечень щодо заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі представник позивача не подав.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі №757/36628/16-ц.

Колегія суддів вважає, що клопотання представника ОСОБА_1 - адвокатки Кучерявої Т.Ю., про стягнення понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу у справі підлягає задоволенню, оскільки до заяви долучено зазначені вище докази понесення відповідачем витрат на правничу допомогу та заявлено відповідне клопотання. Встановивши, що за результатами розгляду справи відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», а відповідач поніс витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, представник позивача заперечень щодо розміру понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу чи їх зменшення не подав, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Кучерявою Тетяною Юріївною, задовольнити.

Рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 24 вересня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 07 травня 2023 року.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( )на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 коп за подання та розгляд апеляційної скарги та 8000 (вісім тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 09 грудня 2025 року.