печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6003/25-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року Печерський районний суд м. Києва, у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.

за участю секретаря судового засідання - Федотовій Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Драчука Ігоря Володимировича на бездіяльність уповноважених осіб Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити дії в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року у провадження судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. надійшла скарга ОСОБА_1 - адвоката Драчука Ігоря Володимировича на бездіяльність уповноважених осіб Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити дії в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2.

Скарга мотивована тим, що відповідно до інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно та заборон його відчуження ОСОБА_1 дізнався, що має обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, згідно постанови у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 від 01.02.2013 р., виданої ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, номер запису про обтяження 4463435 від 29.01.2014 р.

Вказаний арешт було накладено, у зв`язку із примусовим виконанням рішення суду від 26 червня 2008 р., на підставі якого видано виконавчий лист № 2-1537/08 Печерським районним судом м. Києва 17.12.2012 р, боржником в якому значився саме ОСОБА_1 .

Однак, скаржник вказує, що вказане рішення було скасоване Апеляційним судом міста Києва.

Так, на запит адвоката, Солом`янським ВДВС надано відповідь, що 06.05.20214 р.. що була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, а виконавчий документ направлено до ВДВС Кременецького РУЮ.

На запит адвоката, Кременецький ВДВС надав відповідь, що 29.09.2016 р. винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві, а саме виконавче провадження знищене за закінченням строку зберігання.

В свою чергу адвокатом від імені ОСОБА_1 було надіслано на електрону пошту та рекомендованим листом заяву до Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) від 06.11.2024 р. про скасування вказаного арешту.

Однак, до цього часу жодної відповіді від органів ДВС не надходило, арешт, накладений відповідно до вищезазначеної постанови, не скасовано.

Враховуючи викладене вище, скаржник вважає, що не зняття органами ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при закінченні виконавчого провадження є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право скаржника підлягає захисту, а тому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції ( м. Київ), щодо не зняття арешту нерухомого майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного згідно Постанови № НОМЕР_3 від 01.02.2013 р., виданої ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Номер запису про обтяження 4463435 від 29.01.2014 р.;

- зобов`язати державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного згідно Постанови № НОМЕР_3 від 01.02.2013 р., виданої ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Номер запису про обтяження 4463435 від 29.01.2014 р.;

- зобов`язати державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження 4463435 від 29.01.2014 р.

11.02.2025 від стягувача ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення на дану скаргу, в яких останній зазначив, що представник скаржника у своїй скарзі зазначає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 26.06.2008, на підставі якого видано виконавчий лист № 2-1537/8 від 17.12.2012, було скасоване Апеляційним судом міста Києва, однак, жодних доказів на підтвердження зазначеного факту до скарги не долучено.

Так, стягував вказує, що про повернення державним виконавцем Кременецького ВДВС виконавчого документа стягувачу стало відомо з поданої представником боржника скарги.

В той же час, ані постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, ані оригіналу виконавчого листа № 2-1537/8, виданого Печерським районним судом м. Києва 17.12.2012, від Кременецького ВДВС, стягувач не отримував.

Також до скарги на дії/бездіяльність органу примусового виконання не додано жодного доказу, який би підтвердив отримання стягувачем постанови про повернення виконавчого документа та самого виконавчого документа.

При цьому, борг перед стягувачем не був погашений скаржником ( ОСОБА_1 ), такий борг існує і станом на зараз, стягувач не відмовлявся від одержання предметів, вилучених у боржника (скаржника) під час виконання рішення.

Окрім цього, стягував зазначив, що боржник діє недобросовісно не виконує рішення суду , не повертає борг.

Таким чином, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження, а зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу, при цьому боржником не надано суду доказів закінчення виконавчого провадження, то відсутні підстави для скасування арешту майна боржника.

Представник скаржника в судове засідання з`явився подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами.

Представник стягувачав судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами.

Інші учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про часткове задоволення скарги з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Так, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог ст. 2 цього ж Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з ч.5 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення . Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

За приписами ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Окрім цього, суд звертає увагу, що ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зі змісту п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 07 лютого 2014 року, вбачається, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження.

Згідно з ч. 1ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення майнового характеру до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на майно боржника, звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Як передбачено ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Частинами 1 та 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Виходячи з приписів частин 3-5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», в разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Арешт може бути знятий за рішенням суду.

Із наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише в разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Також, ч. 4 ст. 59 цього Закону зазначає, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження`у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Так, у відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Так, суд, дослідивши матеріали скарги та доводи сторін, прийшов до висновку, що доводи скаржника про скасування заочного рішення 26.08.2008 р. у справі 2-1537/08 апеляційною інстанцію не підтвердились жодним із доказів, а навпаки були спростовані стороною стягнувача.

Таким чином, зазначене свідчить про те, що рішення, на підставі якого було видано виконавчий лист 17.12.2012 року, не скасоване та набрало законної сили, що свідчить видача виконавчого листа.

Щодо посилань на те, що постановою 29.09.2016 у виконавчому провадженні НОМЕР_4, яке було відкрито постановою державного виконавця 20.05.2014, на підставі виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2012, у справі 2-1537/08 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів, не свідчить про те, що арешт має бути скасований, оскільки рішення суду не виконане, стягувач стверджує, що останньому не було відомо про повернення виконавчого листа.

Відтак, зазначене свідчить про передчасність обґрунтувань та про відсутність підстав щодо скасування накладеного арешту, що підтверджуються доводами стягувача.

Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

З врахуванням зазначеного, суд вважає, що особою при зверненні з даною скаргою, не було достатнім чином надано доказів та обґрунтувань, які б свідчили, що станом на момент розгляду скарги є підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 11-13, 89, 95, 223, 247, 258, 260-261, 351-354, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Драчука Ігоря Володимировича на бездіяльність уповноважених осіб Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити дії в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2 - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА