Справа № 135/693/24
Провадження № 2/135/53/25
РІШЕННЯ

іменем України

08.12.2025 м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ладижин в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Вихватнюк Людмили Андріївни про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позицій сторін

1.1. Позиція позивача

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 08 липня 2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вихватнюк Людмилою Андріївною та зареєстрований в реєстрі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що його матір - ОСОБА_4 мала незадовільний стан здоров`я і постійно проходила лікування в медичних установах. ІНФОРМАЦІЯ_1 його матір померла, причина смерті - набряк та набухання головного мозку, геморагічний крововилив з проривом крові в шлуночки головного мозку.

Позивач проживав разом зі своєю матір`ю по день її смерті, та йому було відомо про заповіт, який був складений 21 серпня 2007 року, де матір все своє майно заповіла ОСОБА_5 . Водночас після її смерті позивачу стало відомо про існування іншого заповіту складеного пізніше на користь нього та відповідача ОСОБА_3 , який є племінником матері. Вказує, що відповідач ніколи не бував в його матері, ніколи не цікавився її станом здоров`я, умовами життя, не здійснював догляд за нею та не брав участі у її похованні.

Позивач вважає, що на момент складення заповіту 08 липня 2016 року його матір - ОСОБА_4 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки перебувала у хворобливому стані, що підтверджується медичними документами за якими останній встановлені захворювання: дисциркуляторна енцефалопатія 2 ступеню, астено-депресивний синдром, хронічне порушення мозкового кровообігу, а також фактом її звернення напередодні укладення спірного заповіту до лікаря терапевта з метою отримання медичної допомоги у зв`язку з погіршенням самопочуття. Позивач підкреслює, що сам факт діагностування у його матері вказаних вище захворювань, беззаперечно свідчить про те, що під час підписання спірного заповіту його матір не мала здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Водночас всупереч її важкому стану здоров`ю заповіт був складений та посвідчений нотаріусом. Вказане вище на переконання позивача є безумовною підставою для визнання судом спірного заповіту недійсним, оскільки волевиявлення заповідачки не було вільним і не відповідало її волі внаслідок перебування у хворобливому стані.

1.2. Виклад позиції відповідача

Відзив на позовну заяву

Відповідач ОСОБА_3 у запереченнях, які за своєю суттю є відзивом на позовну заяву, виклав свої аргументи, на підставі яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Аргументуючи свою позицію відповідач зазначив, що у позивача відсутні підстави для звернення до суду, адже він не є особою, яка може бути позивачем у даній справі, оскільки наявність спірного заповіту ніяким чином не порушує його права та інтереси, а ймовірне скасування цього заповіту не відновить та не захистить їх.

Позивачем не зазначено та не долучено жодного доказу на підтвердження слів про те, що його мати під час складення заповіту була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, та волевиявлення заповідачки не було вільним і не відповідало її волі. Наявність самого діагнозу ніяким чином не доводить того, що ОСОБА_4 будучи повністю правоздатною та маючи повну цивільну дієздатність у момент складення заповіту - 08.07.2016, водночас була абсолютно неспроможною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Будь-яких інших письмових доказів, свідчень, довідок, висновків про те, що наявність такого діагнозу може впливати на усвідомлення заповідачкою значення своїх дій та можливість керувати ними не зазначено та не долучено.

1.3. Відповідь на відзив

На аргументи відповідача, які викладені у запереченнях (відповіді на відзив), представником позивача - Басараб О.Д. надано відповідь на заперечення, які за своє суттю є відповіддю на відзив. Звертає увагу, що стороною позивача було подано цілий ряд документів, які свідчать про наявність захворювання заповідача ОСОБА_4 протягом тривалого часу, що беззаперечно свідчить про те, що ОСОБА_4 під час складення заповіту 08 липня 2016 року була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, та спростовує твердження відповідача про протилежне.

Вказує, що відповідач, який доводиться племінником матері позивача за життя останньої взагалі не спілкувався з нею, не допомагав їй та не доглядав її. Водночас позивач все своє життя проживав та був зареєстрований за адресою реєстрації та проживання його матері.

1.4. Позиція третьої сторони

Приватний нотаріус Вихватнюк Л.А., яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причин своєї неявки не повідомила, що не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду

11 червня 2024 року суд ухвалою залишив вказану позовну заяву без руху, надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, протягом п`яти днів з дня отримання даної ухвали.

17 червня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_2 , в якій усунуто недоліки позовної заяви шляхом подання до суду позовної заяви в новій редакції.

19 червня 2024 року суд ухвалою відкрив провадження у даній цивільній справі та призначив розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

09 серпня 2024 року суд ухвалою за клопотанням представника позивача ОСОБА_2 витребував докази у вигляді копій матеріалів спадкової справи, що відкрита після смерті ОСОБА_4 , які надійшли до суду 13 серпня 2024 року.

12 вересня 2024 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду заперечення, які за своєю суттю є відзивом на позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позову, розгляд справи проводити за його відсутності за наявними у справі матеріалами з урахуванням наданих ним заперечень (див. п. 1.2 цього рішення).

16 жовтня 2024 року представник позивача ОСОБА_2 подала до суду відповідь на заперечення, які за своєю суттю є відповіддю на відзив, в яких просила не брати до уваги подані відповідачем заперечення (див. п. 1.3 цього рішення).

17 жовтня 2024 року суд своєю ухвалою за клопотанням позивача ОСОБА_2 призначив посмертну судово-психіатричну експертизу, у зв`язку з чим зупинив провадження.

07 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричної експертизи № 761 від 29.09.2025, у зв`язку з чим цього ж дня суд відновив провадження у справі.

21 жовтня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду. Також вказаною ухвалою задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8

ІІІ. Пояснення сторін

3.1. У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з підстав, викладених у заявах по суті - позовній заяві та відповіді на відзив.

3.2. Позивач пояснив, що був призваний на військову службу у 2015 році. Під час відпустки у 2016 році він дізнався, що перший заповіт його матері - ОСОБА_4 був складений на її рідного брата (його дядька) ОСОБА_5 , який мав доглядати матір. Водночас після того, як позивач повернувся до зони бойових дій, він дізнався, що заповіт було перероблено, і половина спадщини відійшла до відповідача. У другому заповіті - 2016 року, який є спірним, спадок заповіданий йому та відповідачу у рівних частках - по одній другій. Позивач не погоджується з цим заповітом, навіть попри те, що сам є спадкоємцем. Він не знав про зміну умов заповіту, оскільки це відбулося у 2016 році, коли він був мобілізований і воював. На день смерті матері він проживав із матір`ю і проводив її поховання. Позивач зазначив, що відповідач є його двоюрідним братом по материнській лінії. Стверджує, що відповідачем використаний факт служби відповідача, щоб переписати заповіт. Водночас він дізнався про змінений заповіт лише після смерті матері, коли йому відмовили у наданні копії заповіту. Позивач не погодився з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 761 від 29.09.2025.

3.3. Представник позивача вказала, що позивач оспорює заповіт, оскільки відповідач не спілкувався з його матір`ю, не доглядав її та не піклувався про неї за життя. Головним аргументом позивача щодо недійсності заповіту 2016 року є стан здоров`я матері. ОСОБА_4 мала психічні розлади та ознаки деменції, що свідчить про нездатність останньою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у тому числі і під час укладення заповіту у 2016 році. Згідно з медичними виписками у заповідачки було діагностовано антено-депресивний синдром. Водночас заповіт було укладено 8 липня 2016 року, тобто менш ніж через 10 днів після того, як 29 червня 2016 року заповідачка зверталася до лікарні із зазначеним діагнозом.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Ладижин Вінницької області, для встановлення своєї особи надав копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 13 вересня 2012 року (а.с. 5-6).

Витягом з реєстру територіальної громади підтверджується зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Довідки, які видані КП «Ладижинська міська лікарня» за № 209 та № 210 від 26.02.2024 підтверджують те, що позивач ОСОБА_1 не знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра і за останні п`ять років за медичною допомогою не звертався (а.с. 15, 17).

Позивачем надано позитивну характеристику за місцем роботи - КП «Ладижинська міська лікарня» (а.с. 16), довідку про доходи як пенсіонера (а.с. 19).

Позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 10).

Матір позивача ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бершадь Гайсинського району Вінницької області у віці 82 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 11).

Довідка, яка видана Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради Вінницької області за № 1042 від 21.11.2023 засвідчує те, що ОСОБА_1 є виконавцем волевиявлення померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 або особою, яка зобов`язалася поховати (поховала) померлу за власні кошти (а.с. 12).

Довідка за формою № 106/о № 148 від 18 листопада 2023 засвідчує причину смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 набряк та набухання головного мозку. Геморагічний крововилив з проливом крові в шлуночки головного мозку (а.с. 13).

Виписка з історії хвороби № 3821 засвідчує встановлений лікарями діагноз ОСОБА_4 дисциркулярна енцефалопатія ІІІ степені змішаного ґенезу, атеросклеротична, гіпертонічна, вестибуло-атактичний, цефалічний синдром, мнестичні порушення 167.3 прогресуюча судинна лейкоенцелофопатія (а.с. 14).

Виписка з медичної картки амбулаторного хворого засвідчує численні факти звернення ОСОБА_4 до лікарів з приводу погіршення самопочуття (діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія 2 ступеню, астено-депресивний синдром, хронічне порушення мозкового кровообігу), зокрема такі випадки зафіксовані - 07.02.2023 та 25.10.2023 (а.с. 21).

21 серпня 2007 року державним нотаріусом Другої Тростянецької державної нотаріальної контори Вінницької області Наревською М.Л. складено та посвідчено заповіт, за яким ОСОБА_4 зробила розпорядження про заповідання всього свого майна ОСОБА_5 , зареєстровано в реєстрі за № 1-1098 (а.с. 20).

13 серпня 2024 року на адресу суду від приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Леби М.Л. надійшла копія спадкової справи за № 34/2023 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.45-68), яка заведена приватним нотаріусом 07 грудня 2023 року за заявою ОСОБА_1 (а.с. 47).

У матеріалах спадкової справи міститься подана на ім`я приватного нотаріуса Леби М.Л заява ОСОБА_3 від 07.02.2024 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 62).

Також в матеріалах спадкової справи міститься заповіт, який складено та посвідчено 08 липня 2016 року приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області Вихватнюк Л.А., за яким ОСОБА_4 зробила розпорядження про заповідання всього свого майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках, виконано на бланку серії НВТ № 590591 та зареєстровано в реєстрі за № 1102 (а.с. 65). Вказаний заповіт зареєстровано в спадковому реєстрі за № 59205439 (а.с. 66).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта Вінницької філії судових експертиз «Інститут судової психіатрії МОЗ України», в складі членів комісії: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , від 29 вересня 2025 року № 761, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час складання 08 липня 2016 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного округу Вихватнюк Л.А. 08.07.2016 за № 1102, виявляла психічні розлади у вигляді помірного порушення пізнавальних функцій органічного ґенезу (F06.7) та емоційних лабільних розладів органічного ґенезу (F06.6). Наявні у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , захворювання, у вигляді помірного порушення пізнавальних функцій органічного ґенезу (F06.7) та емоційних лабільних розладів органічного ґенезу (F06.6), не вплинули на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними під час написання (підписання) 08 липня 2016 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного округу Вихватнюк Л.А. 08.07.2016 за № 1102. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними під час складення (підписання) 08 липня 2016 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного округу Вихватнюк Л.А. 08.07.2016 за № 1102 (а.с.103-112).

V. Оцінка судом встановлених обставин і застосування норм права

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (частини перша, п`ята статті 1269 ЦК України).

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (частина друга статті 209 ЦК України).

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частина третя статті 1247 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_1 вказував на те, що складений його матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 08 липня 2016 року заповіт є недійсним, оскільки за життя спадкодавець мала ряд серйозних психічних та неврологічних захворювань, у зв`язку з чим, на його думку, при складанні оспорюваного заповіту не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними.

Водночас суд констатує, що вказаному заповіту передував заповіт, який було складено та посвідчено 21 серпня 2007 року державним нотаріусом Другої Тростянецької державної нотаріальної контори Вінницької області Наревською М.Л., за яким ОСОБА_4 зробила розпорядження про заповідання всього свого майна ОСОБА_5 , зареєстровано в реєстрі за № 1-1098.

Аналіз частини другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту.

Враховуючи, що новий заповіт від 08 липня 2016 року повністю суперечить попередньому заповіту від 21 серпня 2007 року, то новий заповіт від 08 липня 2016 року скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту.

Вказаний висновок суду повністю узгоджується з правової позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24 листопада 2020 року у справі № 369/3186/17.

Водночас суд звертає увагу, що одним із спадкоємців у новому правочині є саме позивачем, а тому він безумовно наділений правом на звернення до суду в порядку ст. 225 ЦК України за захистом своїх прав, які на його думку були порушені укладенням спірного заповіту. Вказане повністю спростовує твердження відповідача про протилежне, а саме про те, що у позивача відсутні підстави для звернення до суду, адже він не є особою, яка може бути позивачем у даній справі, оскільки наявність спірного заповіту ніяким чином не порушує його права та інтереси.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 635/3664/16 (провадження № 61-14002св21) зазначено, що «для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17 (провадження № 4822св21).

З такого ж тлумачення наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, виходив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), у якій, окрім наведеного, зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

Суд ухвалою від 17 жовтня 2024 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 задовольнив та призначив у справі судово-психіатричну (посмертну) експертизу, на вирішення якої поставив наступні питання: 1) чи страждала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час складання 08 липня 2016 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного округу Вихватнюк Л.А. 08.07.2016 за № 1102, на психічний розлад або психічне захворювання? 2) чи могли наявні у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , захворювання вплинути на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними під час написання (підписання) 08 липня 2016 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного округу Вихватнюк Л.А. 08.07.2016 за № 1102? 3) якщо так, то якою була міра (ступінь) здатності усвідомлення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , значення своїх дій та керування ними на час складення 08 липня 2016 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного округу Вихватнюк Л.А. 08.07.2016 за № 1102? 4) чи усвідомлювала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , значення своїх дій та чи могла керувати ними під час складення(підписання) 08 липня 2016 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного округу Вихватнюк Л.А. 08.07.2016 за № 1102?

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта Вінницької філії судових експертиз «Інститут судової психіатрії МОЗ України», в складі членів комісії: ОСОБА_9 та Андрієвського І.І., від 29 вересня 2025 року № 761, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час складання 08 липня 2016 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного округу Вихватнюк Л.А. 08.07.2016 за № 1102, виявляла психічні розлади у вигляді помірного порушення пізнавальних функцій органічного ґенезу (F06.7) та емоційних лабільних розладів органічного ґенезу (F06.6). Наявні у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , захворювання, у вигляді помірного порушення пізнавальних функцій органічного ґенезу (F06.7) та емоційних лабільних розладів органічного ґенезу (F06.6), не вплинули на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними під час написання (підписання) 08 липня 2016 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного округу Вихватнюк Л.А. 08.07.2016 за № 1102. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними під час складення (підписання) 08 липня 2016 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного округу Вихватнюк Л.А. 08.07.2016 за № 1102.

Обґрунтовуючи такий висновок експертизи, експерти на підставі наданих медичних документів, констатували відсутність у ОСОБА_4 синдрому деменції недоумства та хронічного стійкого психічного розладу, на що посилається у своїх доводах сторона позивача. За таких обставин, експерти виснували, що ОСОБА_4 , враховуючи наявність та динаміку психічних розладів, попри супутню соматичну патологію, на отримане лікування, на період часу, що відповідав дню складання та підписання заповіту 08 липня 2016 року, розуміла характер та значення власних дій, свідомо керувала ними та передбачала їх наслідки. Окремо експертами відмічено, що встановлений ОСОБА_4 22.12.2016 лікарем-психіатром діагноз астенічного розладу змішаного ґенезу (судинного, соматогенного та психогенного) з інсомнічним розладом, не відповідає дійсності, оскільки лікар ігнорує органічну природу психічного захворювання.

Суд звертає увагу, що сторона позивача, висловлюючи свою незгоду з вказаним висновком експертизи, не заявила відповідних клопотань про проведення додаткової експертизи. Суд констатує, що в ході проведення експертизи експерти дослідили всі подані їм об`єкти та дали вичерпні відповіді на порушені перед ними питання (з урахуванням наданих вихідних даних). Будь-яких нових обставин (документація, яка не була наявна в матеріалах справи тощо), які б викликали необхідність призначення додаткової судово-психіатричної експертизи, судом не встановлено.

Водночас висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанову Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12).

Надані позивачем медичні документи не містять у собі категоричних висновків про неспроможність, у тому числі і абсолютну, ОСОБА_4 в період вчинення спірного заповіту від 08 липня 2016 року розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Водночас вказані медичні документи були предметом експертного дослідження, за результатами якого встановлено, що ОСОБА_4 08 липня 2016 року розуміла характер та значення власних дій, свідомо керувала ними та передбачала їх наслідки.

У судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , показання яких стосувалися психоемоційного стану спадкодавця ОСОБА_4 у період, близький до дати складання спірного заповіту 08 липня 2016 року.

Свідок ОСОБА_11 , сусід покійної, засвідчив, що був сусідом покійної ОСОБА_4 , знає її протягом досить значного проміжку часу. Свідок підтвердив, що позивач ОСОБА_1 проживав із матір`ю та доглядав її. Коли ОСОБА_1 служив в ЗСУ, мати проживала одна, своїм доглядом займалася особисто, без сторонньої допомоги. У 2016 році під час спілкування свідка з ОСОБА_4 , вона скаржилася на головний біль. Дружина свідка робила ОСОБА_4 уколи за призначенням лікаря, хоча дружина не має медичної освіти. Водночас свідок відповів, що ОСОБА_4 в цей час була при собі та поводилася адекватно. Свідок не бачив, щоб ОСОБА_4 вчиняла дії, які б свідчили про те, що вона не розуміє їх значення. Свідок за весь час бачив відповідача ОСОБА_3 лише приблизно три рази. ОСОБА_3 приїжджав на машині та забирав у ОСОБА_4 продукти харчування (помідори, картоплю, огірки).

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що була сусідкою покійної ОСОБА_4 , знає її протягом досить значного проміжку часу. Свідок зазначила, що останні роки (десь років п`ять або більше) ОСОБА_4 стала дуже забуватися. Вона хворіла, скаржилася на головний біль, і вживала ліки. ОСОБА_4 просила її купити ліки або продукти харчування, про що потім інколи забувала. Найбільше піклувався про ОСОБА_4 її син ОСОБА_1 . Коли ОСОБА_1 воював у 2015 році, він просив свідка наглядати за матір`ю, купувати їй необхідне, на що свідок погоджувалася. ОСОБА_4 перебувала на лікуванні в лікарні, скаржачись переважно на голову. У 2016 році, коли ОСОБА_1 воював, ОСОБА_4 проживала сама. Свідок бачила її майже кожен день, оскільки покійна просила купувати їй ліки або хліб. ОСОБА_4 не ділилася зі свідком інформацією про складення заповіту. Свідок підтвердила, що ОСОБА_3 двоюрідний брат ОСОБА_1 (син тітки ОСОБА_4 ). Вона не бачила, щоб ОСОБА_3 приходив до ОСОБА_4 . Раніше, ще до 2016 року, вона бачила ОСОБА_3 та його матір. ОСОБА_4 могла себе трохи доглядати, зварити щось, але просила свідка перевіряти, чи не лишила вона увімкненим газ, оскільки могла забутися. Свідок зазначила, що покійна її впізнавала і знала, хто вона, коли приходила.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що був сусідом покійної ОСОБА_4 , яка часто приходила відвідувати його лежачу маму. Свідок підтвердив, що ОСОБА_1 проживав із матір`ю - ОСОБА_4 та весь час доглядав за нею. Окрім ОСОБА_1 свідок бачив лише сестру покійної (тітку ОСОБА_13 ), яка приходила півтора-два роки тому. У розмові з матір`ю свідка, ОСОБА_1 скаржилася на головні болі. Іноді ОСОБА_4 забувала, що хотіла сказати. Свідок підтвердив, що ОСОБА_4 його впізнавала, знала, хто він, і усвідомлювала, що приходить відвідати його матір. Свідок не помічав за ОСОБА_4 такої поведінки, що не відповідала б звичайному здоровому психічному стану. Свідок не знає ОСОБА_3 та не бачив його у ОСОБА_4 .

Отже, допитані на судовому засіданні свідки підтвердили, що ОСОБА_4 в період, наближений до дати складання спірного заповіту, перебувала у свідомому стані, орієнтувалася в обстановці, контактувала з оточенням, впізнавала знайомих осіб і могла логічно висловлювати свої думки. Водночас окремі свідки вказували на ознаки вікових змін, зокрема забудькуватість, потребу в побутовій допомозі та зниження рівня самостійності.

Суд вважає, що такі прояви є типовими для осіб похилого віку та не свідчать про наявність у спадкодавця психічного розладу або стану, що виключав би здатність усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними. Вказані свідчення узгоджуються з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, яка підтвердила збереження у ОСОБА_4 відповідної здатності на момент складення заповіту.

Наявність окремих вікових або когнітивних змін сама по собі не може бути підставою для визнання особи недієздатною, якщо такі зміни не досягають рівня, що перешкоджає усвідомленню характеру та наслідків її дій. Сукупність показань свідків не містить переконливих доказів, які б ставили під сумнів дієздатність ОСОБА_4 на час складання заповіту.

Жоден зі свідків не повідомив про обставини, які могли б свідчити про абсолютну неспроможність спадкодавця розуміти значення своїх дій та/або керувати ними. Навпаки, з наданих показань вбачається, що ОСОБА_4 зберігала орієнтацію у побутових ситуаціях, підтримувала зв`язок із навколишніми особами, виявляла власну волю, а наявні когнітивні особливості не виходили за межі норми для її віку.

Отже, свідчення свідків не суперечать висновку експертизи щодо здатності ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складення заповіту.

Крім того, додатковим підтвердженням того, що ОСОБА_4 на час складання та підписання 08 липня 2016 року спірного заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними на думку суду свідчить те, що спірним заповітом ОСОБА_4 свідомо заповіла відповідачу не все своє майно, а лише його частину (див. постанову Верховного Суду України від 06 лютого 2025 року в справі № 937/4169/20).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши висновок судово-психіатричного експерта, вислухавши показання свідків та встановивши обставини справи, суд дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами підстав для задоволення позовних вимог, а саме позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_4 під час складання заповіту 08 липня 2016 року не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними, а тому у суду відсутні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій.

Вказаний висновок суду повністю корелюється з правової позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15 січня 2025 року у справі № 296/7017/20.

Підсумовуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

VІ. Розподіл судових витрат

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовною вимогою про визнання заповіту недійсним сплачено судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 29.05.2024 (а.с. 4).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволені позовної вимоги, сплачений позивачем судовий збір слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2-13, 76-83, 141, 200, 258, 259 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Вихватнюк Людмили Андріївни про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя