Справа № 500/5388/18
Провадження № 2/946/15/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 березня 2025 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді: Бальжик О.І.

за участю секретаря: Богдан А.А.

позивачки: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району, про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання звільнити житлове приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

І. Суть позовної заяви (стаття 175 ЦПК України)

1.1. 15 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.2-4 т.1), яким просила зобов`язати відповідачів з усіма іншими особами, які з ними проживають, усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності будинком АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання солідарно звільнити житлове приміщення.

1.2. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що з метою збереження спадкового майна, будучи у розпачі у зв`язку з передчасною втратою батьків, вона впустила відповідачів проживати на правах оренди у батьківському будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У 2012 році ОСОБА_2 висловив бажання придбати належний їй спадковий будинок. У той час вона мала намір продати вказаний житловий будинок та у неї був покупець на суму 35 000 доларів США. ОСОБА_2 пояснив, що їм немає де жити та він найближчим часом зможе розрахуватися за будинок у повному обсязі. У зв`язку із цим, вона піддалася на вмовляння відповідача та погодилася не продавати будинок стороннім людям, а почекати грошей від нього. Також, між ними була домовленість про те, що частину виплачених грошових коштів в якості оплати оренди будинку, вона зарахує в якості авансу за майбутній правочин купівлі-продажу. Проте, проживаючи тривалий час в належному їй житловому будинку, подружжя ОСОБА_5 так і не спромоглися розрахуватися з нею, почали шантажувати і примушувати віддати їм її власність безкоштовно. Крім письмових примушувань до вчинення безкоштовної передачі нерухомого майна, відповідачі вживали інших незаконних дій у вигляді телефонних дзвінків до неї з погрозами та написання скарг до правоохоронних органів, в яких паплюжать її честь, гідність і репутацію. Протиправні дії відповідачів виключають можливість врегулювання питання мирним шляхом у позасудовому порядку. У добровільному порядку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 питання повернення житлового будинку розглядати не бажають; на отримані ними письмові пропозиції відповідей не надають. Відповідачі незаконно користуються належним їй нерухомим і рухомим майном, яке залишилося у будинку, доступу до якого вона не має. Має намір витратити на захист своїх інтересів грошову суму в розмірі 11 000 гривень (704 гривні 80 копійок судовий збір, 10 000 судова експертиза).

ІІ. Суть відзивів на позовну заяву (стаття 178 ЦПК України)

2.1. 07 березня 2019 року відповідачка ОСОБА_3 направила відзив на позовну заяву (а.с.95-100 т.1), яким вважала позовні вимоги ОСОБА_1 незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень проти позову зазначила, що 07 листопада 2007 року вони заселилися у спірний житловий будинок з дозволу позивачки на умовах здійснення догляду за ним та земельною ділянкою, а також на умовах оплати комунальних платежів. При цьому, орендна плата не обумовлювалася. На протязі двох тижнів після заселення вони власними силами зробили косметичний ремонт в будинку: наклеїли шпалери, пофарбували підлогу, батареї; привели до ладу прилеглу до будинку територію двору. На вказаних умовах вони проживали з 07 листопада 2007 року по кінець квітня 2012 року. Позивачка періодично приїжджала та збирала врожай від фруктових дерев, за якими вони теж доглядали. Протягом вказаного періоду інколи приходили люди, які дивилися будинок, проте ніхто не купував його за ціну, за яку ОСОБА_1 хотіла його продати. 30 квітня 2012 року ОСОБА_1 подзвонила на телефон чоловіка ОСОБА_2 та повідомила, що на наступний день знову прийдуть люди дивитися будинок. У цей же день вони з чоловіком порадилися та вирішили запропонувати позивачці викупити вказаний будинок у розстрочку. На вказану пропозицію позивачка погодилася, зазначивши повну вартість за будинок у розмірі 30 000 доларів США. Вказана вартість будинку зазначена позивачкою у доданому до позовної заяви листі від 05 квітня 2017 року, направленому відповідачам. ОСОБА_1 запропонувала розраховуватися за будинок шляхом погашення наявного у неї кредиту. Після погашення повної суми кредиту їхня родина мала доплатити позивачці суму до 30 000 доларів США, а остання, в свою чергу, - переоформити право власності на вказаний будинок на їхнє ім`я. Практично одразу після досягнення домовленості про куплю-продаж будинку вони з дозволу ОСОБА_1 почали капітальний ремонт всього домоволодіння. В липні 2012 року вони почали сплачувати кредит, реквізити якого їм були повідомлені позивачкою. Під час першого платежу за кредитним договором вони дізналися, що він був оформлений на ім`я ОСОБА_6 , який є чоловіком ОСОБА_1 . З липня 2012 року по 04 квітня 2017 року в рахунок вартості спірного будинку їхньою сім`єю погашено кредит у сумі 26 935 доларів США, що підтверджується банківськими квитанціями про сплату платежів за кредитним договором №759 у кількості 60-ти штук. З моменту досягнення домовленості про купівлю-продаж будинку та до зими 2016 року вони зробили великий обсяг ремонтних та будівельних робіт, чим значно збільшили його вартість. Ними придбано безліч будівельних матеріалів, обладнання та конструкцій, про що свідчать відповідні накладні, закази та товарні чеки. Сплачуючи вказаний позивачкою кредит, вони розраховували на добросовісність виконання ОСОБА_1 своїх обіцянок. 01 лютого 2013 року позивачка написала власноручно розписку, в якій вона вказала, що між нею та її чоловіком ОСОБА_2 досягнута домовленість про погашення останнім кредиту №0 в Укрсиббанку в рахунок купівлі будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з вказаною розпискою ОСОБА_1 також підтвердила, що заборгованості по вказаному кредиту за період часу з 01 липня 2012 року по 01 лютого 2013 року немає. 04 квітня 2017 року відповідачами внесено останню суму платежу в рахунок погашення вище зазначеного кредиту, у зв`язку з чим чоловік подзвонив ОСОБА_1 та повідомив, що має намір доплатити їй різницю між сплаченою сумою кредиту та 30 000 доларів США, що становить близько 3 000 доларів США. На пропозицію ОСОБА_2 позивачка відповіла, що замість 3 000 доларів США, вона хоче 10 000 доларів США, що раніше не було обумовлено. Потім ОСОБА_1 надіслала на їхнє ім`я листа, датованого 05 квітня 2017 року, що, нібито, на протязі п`яти років вони не виконували свої обов`язки, і що, нібито, вона чекала продовження виконання ними своїх зобов`язань. Також ОСОБА_1 поставила питання про їх виселення із будинку вже після того, як вони розрахувалися по кредиту. Більш того, у вказаному листі позивачка вже попросила не 10 000 доларів США їй доплатити, а майже повну суму вартості будинку, обумовлену ними (за виключенням періоду платежів за кредитом з липня 2012 року по 01 лютого 2013 року, який вона підтвердила в розписці), а це 25 233 доларів США = (30 000 доларів США 4 767 доларів США (сума платежів за кредитом, починаючи з 10 липня 2012 року по 08 січня 2013 року, включаючи останню відповідно до банківських квитанцій, підтверджена розпискою). У противному випадку, ОСОБА_1 вимагала звільнити будинок, привести його у стан, в якому вони його отримували у користування. Спробувавши вирішити дане питання мирним шляхом, 24 квітня 2017 року чоловік направив на адресу позивачки листа. Оскільки вирішити вказане питання мирним шляхом не вдалося можливим, вони вимушені були звернутися за захистом порушених прав до правоохоронних органів. За таких обставин, доводи позивачки про те, то відповідачі, нібито, безкоштовно намагаються заволодіти її власністю є безпідставними та надуманими. Вони не заперечують доплатити різницю між сплаченим ними кредитом і 30 000 доларів США, яка була обумовлена в якості сплати за вартість будинку.

ІІІ. Суть відповіді на відзив (стаття 179 ЦПК України)

3.1. 26 березня 2019 року позивачка ОСОБА_1 надала відповідь на відзив, за змістом якого відзив в цілому стосується інших цивільно-правових відносин, про які вона не заявляла позовних вимог і які не зазначала як підстави позову, тобто таким, що не стосується суті справи. Відповідачі ніяких прав на житловий будинок не мають, користувалися будинком з її згоди лише тимчасово. Більше нікому і ніколи згоди на вселення і користування її спадковим майном вона не давала. Кримінальне провадження є замовним, розпочатим правоохоронними органами за отримання неправомірної вигоди та таким, що ніколи не дійде на розгляд суду, оскільки розпочате без настання події кримінального правопорушення. Відповідачі не виконали договірні відносини, навіть, у тій версії, яку вони викладають. Зазначеним кримінальним провадженням ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за домовленістю з окремими посадовими особами правоохоронних органів намагалися примусити її безоплатно передати у їх власність нерухоме майно, яке вона успадкувала після своїх померлих батьків. Описані у відзиві договірні відносини не є ані підставою, ані предметом її позову. ОСОБА_3 , як вона сама зазначає, дізналася про нібито наявність якихось договорів від іншої особи - свого чоловіка і особистим учасником договірного процесу не була. Належних та допустимих письмових доказів наявності договірних відносин в інтерпретації відповідачів суду не надано. Відповідачі прожили у спірному будинку 12 років, а тому вони зобов`язані були утримувати житло у належному, придатному для проживання стані. Факти перебудови спадкового будинку без її згоди свідчать про те, що відповідачі з моменту вселення поставили собі за мету заволодіти її спадщиною.

3.2. 13 травня 2019 року ОСОБА_1 подала додаткову відповідь на відзив (пояснення) (а.с.25-29 т.2), згідно з якими при розгляді цього позову про усунення перешкод у користуванні нею своєю власністю шляхом виселення відповідачів, предметом доказування є втрата ними права користування її нерухомим майном.

ІV. Суть заперечень (стаття 180 ЦПК України)

4.1. 13 травня 2019 року відповідачка ОСОБА_3 надала заперечення на відповідь на відзив (а.с.13-19 т.2), за змістом яких ОСОБА_1 , відмовляючись від отримання доплати різниці між сумою сплаченого кредиту та 30 000 доларів США, хоче їх з малолітніми дітьми фактично «залишити на вулиці», як без грошей, так і без будинку, в ремонт якого вони також вклали велику суму грошових коштів. З вини позивачки їхня родина знаходиться у скрутному матеріальному становищі: у них немає можливості купити інше житло, адже, на протязі майже п`яти років вони з чоловіком сплачували за кредит сім`ї ОСОБА_7 практично всі їхні кошти та проводили ремонтні роботи в будинку, на які позивачка надавала свою згоду. Протягом всього строку сплати кредиту позивачка запевняла, що вони вже господарі та можуть робити в будинку все, що будуть вважати за потрібне. Після сплати кредиту ОСОБА_1 поставила їх перед фактом, що замість різниці між сумою кредиту та обумовленої нею вартістю будинку (30 000 доларів США) вони повинні сплатити їй 10 000 доларів США. Весь час, поки вони сплачували кредит, ОСОБА_1 не ставила питання про звільнення будинку, який, нібито, їй належить на праві приватної власності, а коли вони розрахувалися по кредиту у повному обсязі, вона вирішила, що в них не буде іншого шляху, між сплатити суму в розмірі 10 000 доларів США, замість обумовленої 3 065 доларів США (30 000 доларів (обумовлена з ОСОБА_1 вартість будинку) 26 935 доларів США (сплачені кошти по кредиту), оскільки вона знала, що за час сплати кредиту вони здійснювали ремонтні роботи у будинку та витратили на це багато коштів, у зв`язку з чим, могли погодитися на 10 000 доларів. Коли ОСОБА_1 зрозуміла, що вони будуть діяти саме в рамках умов сплати за будинок, обумовлених особисто з нею, то тільки тоді вона почала ставити питання у судовому порядку про звільнення ними будинку. Позивачка у справі сама особисто своєю позовною заявою підтверджує існування між нею і ними правовідносин щодо угоди купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , який, в свою чергу, є об`єктом заявленого ОСОБА_1 позову у даній цивільній справі, а об`єкт позову в даному конкретному випадку характеризує предмет позову, тому доводи позивачки щодо того, що її відзив не стосується ані предмету, ані підстав позову, - не відповідають дійсності. Також, наявність договірних відносин між ними підтверджується власноручно написаною ОСОБА_1 розпискою. Позивачка не довела підстав позову, оскільки не надала доказів на підтвердження того факту, що їхня сім`я протиправно займає спірний житловий будинок. Права позивачки не порушено, навпаки, поданим нею позовом порушуються їхні права та законні інтереси. Подана позовна заява свідчить про те, що ОСОБА_1 мала конкретний умисел на заволодіння їхніми грошовими коштами шляхом досягнення з ними домовленості щодо купівлі в неї будинку, за який вони повинні були сплачувати кредит. Також звернула увагу, що договірний процес відбувався за її участю, а тому їй особисто відомі всі обставини. Капітальні ремонтні роботи будинку та господарських будівель почали здійснюватися лише весною 2012 року, в той час як зі згоди позивачки вони вселилися до спірного будинку у листопаді 2007 року. Між ними була досягнута домовленість щодо купівлі будинку і щодо сплати в рахунок його вартості грошових коштів на погашення відповідного кредитного договору. З 2007 року по 2012 рік вони сумлінно доглядали за домоволодінням та земельною ділянкою, робили незначні ремонтні роботи з метою їх утримання у належному стані. Позивачці було достеменно відомо про проведення будівельних та ремонтних робіт, будь-яких претензій з цього приводу не заявляла.

4.2. 09 вересня 2019 року та 29 січня 2020 року відповідачка ОСОБА_3 надала додаткові заперечення на відповідь на відзив (а.с.67-70, 198-200 т.2), за змістом яких позовна заява ОСОБА_1 спрямована не лише на порушення прав відповідачів, але й на порушення прав їх малолітніх дітей. Іншого житла у них немає; за місцем реєстрації мешкати не можуть, оскільки будинок за вказаною адресою згорів 06 січня 2017 року внаслідок пожежі, про що є відповідна довідка сільської ради. Досягаючи з позивачкою домовленості щодо купівлі будинку та сплачуючи кредит в рахунок купівлі будинку на протязі періоду часу з 10 липня 2012 року по 04 квітня 2017 року, вони намагалися забезпечити право дітей на достатній життєвий рівень, включаючи житло.

V. Інші процесуальні дії у справі

5.1. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15 серпня 2018 року справа №500/5388/18 передана на розгляд судді Пащенко Т.П. (а.с.12 т.1).

5.2. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Пащенко Т.П. від 10 вересня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с.17 т.1).

5.3. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про залишення позовної заяви без руху (а.с.28 т.1).

5.4. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 січня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі (а.с.75 т.1).

5.5. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 січня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с.76 т.1).

5.6. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 вересня 2019 року забезпечено докази шляхом зобов`язання комунальне підприємство «Ізмаїльське МБТІ» надати інформацію (а.с.96 т.2).

5.7. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 жовтня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації (а.с.162 т.2).

5.8. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року забезпечено докази шляхом зобов`язання Ізмаїльський відділ поліції Головного управління національної поліції в Одеській області надати матеріали інвентаризаційної справи (а.с.191 т.2).

5.9. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання звільнити житлове приміщення (а.с.103-106 т.3).

5.10. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року (а.с.146 т.3).

5.11. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року закінчено підготовку розгляду апеляційним судом (а.с.149 т.3).

5.12. Постановою Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року, - без змін (а.с.211-217 т.3).

5.13. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2021 року внесено виправлення до тексту рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року (а.с.240 т.3).

5.14. Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року залишено без руху касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей, - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року (а.с.62, 63 т.4).

5.15. Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2021 року задоволено клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей, - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про поновлення строку, відкрито касаційне провадження у справі (а.с.106, 107 т.4).

5.16. Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2022 року справа призначена до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами (а.с.124, 125 т.4).

5.17. Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2022 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей, - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , скасовані рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року та постанова Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.127-133 т.4).

5.18. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 19 вересня 2022 року справа №500/5388/18 передана на розгляд судді Бальжик О.І. (а.с.136 т.4).

5.19. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Бальжик О.І. від 23 вересня 2022 року справу прийнято до свого провадження, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні (а.с.137 т.4).

5.20. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2022 року задоволена заява ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі (а.с.205 т.4).

5.21. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 січня 2023 року залишена без руху апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2022 року (а.с.217 т.4).

5.22. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2022 року (а.с.223 т.4).

5.23. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 березня 2023 року справу призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції в письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи (а.с.233 т.4).

5.24. Постановою Одеського апеляційного суду від 14 березня 2023 року задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 , скасована ухвала Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2022 року, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.248-248 б т.4).

5.25. Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року задоволено заяву ОСОБА_1 про виправлення описки в постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року (а.с.15, 16 т.5).

5.26. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2023 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучений орган опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (а.с.37 т.5).

5.27. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі (а.с.38, 39 т.5).

5.28. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 серпня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с.56 т.5).

5.29. Ухвалами Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2023 року та 23 квітня 2024 року витребувано докази з Головного офісу АТ «Укрсиббанк» (а.с.125, 216 т.5).

5.30. Під час розгляду справи здійснювалася повна фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів.

VІ. Виклад позиції учасників судового процесу; показання свідків

6.1. У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні на підставі викладених доводів. Додатково зазначила, що восени 2007 року, відгукнувшись на телефонний дзвінок знайомого ОСОБА_10 , який просив допомогти молодому, незаможному брату дружини разом з дівчиною, знайти будинок для тимчасового проживання (безоплатної оренди), вона дозволила ОСОБА_2 і ОСОБА_11 тимчасово вселитися у спадковий будинок своїх батьків. За твердженням ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 згодом, як обживуться, почнуть платити орендну плату за будинок, в якому мешкають або виїдуть. Вона не перебуває в родинних відносинах з ОСОБА_10 , його дружиною - ОСОБА_12 , ОСОБА_2 та ОСОБА_13 ОСОБА_2 і ОСОБА_4 висловили згоду дивитися за її будинком і опікуватися речами, які в ньому залишилися після смерті її батьків, утримуючи їх у належному стані. При цьому, відповідачам було повідомлено, що будинок продається і вони мають показувати його покупцям без будь-яких коментарів, а у разі необхідності мають покинути будинок. Орендарі не дослухалися її прохання та повідомляли потенційним покупцям, що вони її родичі і живуть у будинку постійно тривалий час на законних підставах, чим відлякували бажаючих придбати будинок. Тому, у 2011 році, під час відвідування спадкового будинку, вона активізувала продаж будинку шляхом відтворення фарбою на його воротах номеру свого телефону з написом «продаю» і вдруге наполегливо попросила орендарів не спілкуватися з покупцями, направляючи їх з усіх питань до неї за вказаним на воротах номером телефону. Покупці, які оглядали будинок, телефонуючи їй повідомляли, що орендарі продовжують повідомляти про свої родинні стосунки з нею і коментують стан будинку, виставляючи його у неприглядному стані, можливо маючи на меті перешкодити його продажу. У зв`язку з цим, у неї склалося враження, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 навмисно збивають ціну будинку і перешкоджають його продажу, оскільки самі хочуть продовжити безоплатно жити або його придбати. Тому, влітку 2012 року вона погодилася на пропозицію орендаря ОСОБА_2 придбати її спадковий будинок, зробивши йому поступку у розмірі 5 тисяч доларів США від встановленої раніше ціни. Так, вона погодилася продати будинок ОСОБА_2 за 30 000 доларів США, хоча виставляла його на продаж за 35 000 доларів США. При цьому, ОСОБА_2 повідомив їй, що не має можливості сплатити їй всю суму одразу, але він добре заробляє і може виплатити обумовлену суму поступово. Тоді, як один із варіантів, вона запропонувала ОСОБА_2 виплатити частину кредиту у розмірі, еквівалентному 20 000 тисячам доларів США, який оформлений на ОСОБА_6 . На вказану пропозицію відповідач погодився, гарантуючи погасити всю суму достроково, вносячи щомісяця по 1 500 доларів США. Також, ОСОБА_2 запевнив, що може продати свій автомобіль і погасити кредит ще швидше. Решту від обумовленої суми вартості будинку відповідач пообіцяв доплатити. Враховуючи готовність ОСОБА_2 сплачувати по 1 500 доларів США щомісяця в рахунок погашення залишку тіла кредиту у сумі, еквівалентній 20 000 доларів США, кредит мав бути погашений протягом 13-14 місяців, тобто, у липні-серпні 2013 року. Отже, вона розраховувала отримати залишок у розмірі 10 000 доларів США, що є різницею між договірною сумою продажу будинку і тілом кредиту №00 від 14 вересня 2007 року, який укладений між АТ «Укрсиббанк» і ОСОБА_6 . При цьому, для можливості виконати свою обіцянку щодо погашення кредиту за третю особу, ОСОБА_2 повинен був дійти згоди щодо цього з ОСОБА_6 як позичальником банку і оформити це відповідно до вимог законодавства. У свою чергу, вона повідомила ОСОБА_6 , своєму колишньому чоловіку, що йому буде телефонувати ОСОБА_2 , орендар її спадкового будинку, з приводу узгодження порядку і строків погашення залишку по укладеному ним кредитному договору. Шлюб між нею та ОСОБА_6 був розірваний у 2004 році та вони разом не проживали. У лютому 2013 року, під час чергового відвідування спадкового будинку, не будучи обізнаною чи досягнута між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 угода стосовно кредитного договору, отримавши запевнення від ОСОБА_2 , що саме він сплачує вказаний кредит, на його наполегливе прохання, вона написала розписку, в якій підтвердила свою згоду на такий частковий вид розрахунку за свій спадковий будинок. Після цього, вона на деякий час відклала очікування повідомлення ОСОБА_2 про готовність повністю розрахуватися, вважаючи, що за півроку-рік, коли виплатить кредит і заробить гроші, щоб розрахуватися з нею, він сам зателефонує. Згодом, вона дізналася, що ОСОБА_2 , з приводу погашення займу за кредитним договором до ОСОБА_6 як позичальника банку ніколи не звертався; обов`язкові щомісячні платежі по вказаному кредиту сплачувалися не в повному обсязі. З цього приводу, вона зателефонувала відповідачці ОСОБА_4 , яка повідомила, що ОСОБА_2 на заробітках, у них виникли фінансові труднощі, тому вони домовилися з банком, що деякий час будуть платити лише відсотки за кредитом, а коли ОСОБА_14 повернеться, вони знову почнуть платити за попередньою домовленістю. Додатково вона звернула увагу на недобросовісність відношення відповідачів до її майна, про яке вони зобов`язувалися опікуватися і зберігати, віддячуючи за можливість безоплатно жити. Вважаючи, що залишок у розмірі 10 000 доларів США, що є різницею між договірною сумою продажу будинку і виплаченим тілом кредиту, який укладений між АТ «Укрсиббанк» і ОСОБА_6 , не втратить своєї вартості від терміну погашення кредиту, вона продовжила очікувати повідомлення від ОСОБА_2 про повний розрахунок. У лютому-березні 2017 року, сприймаючи таке довге очікування невиправданим, вона зателефонувала ОСОБА_2 з питання отримання своїх грошей, на що він відповів, що найближчим часом він зможе розрахуватися по кредиту і потім зателефонує. У перших числах квітня 2017 року ОСОБА_2 зателефонував їй і повідомив, що вартість її кредиту йому обійшлася у розмірі 27 000 доларів США, тому він доплатить за будинок лише 3 000 доларів США. На її заперечення, що вона не продавала ОСОБА_2 кредит, що вона не є банківською установою і не отримує відсотки за користування банківськими грошима і розраховує отримати залишок у розмірі 10 000 доларів США, він відреагував вороже. Так, ОСОБА_2 повідомив, що він перерахує 3 000 доларів США за курсом вартості станом на липень 2012 року, тобто по 8 гривень за 1 долар, і віддасть лише так, а якщо вона не приїде і не укладе з ним договір купівлі-продажу, то він «засудить» її.

05 квітня 2017 року вона направила ОСОБА_2 і ОСОБА_4 письмову вимогу розрахуватися за придбання будинку чи звільнити будинок привівши його у первинний стан.

24 квітня 2017 року ОСОБА_2 у відповідь на вимогу ОСОБА_1 написав і відправив їй поштовим зв`язком лист, в якому звинувачував її у брехні.

28 квітня 2017 року, не очікуючи відповіді на свій лист, ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів із заявою про притягнення її та ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за скоєння тяжкого злочину (шахрайства), а саме, заволодінні його грошима у великих розмірах.

Короткий термін у 4 дні від дати направлення листа до дати написання заяви про злочин, тобто з 24 квітня 2017 року по 28 квітня 2017 року, свідчить про те, що вона, навіть, за бажання вчинити якісь дії на виконання усної домовленості, такої можливості не мала.

Вищевикладене свідчить про те, що ОСОБА_2 не дочекавшись її відповіді, не очікуючи і не бажаючи виконання нею усної домовленості щодо викупу її будинку, 28 квітня 2017 року прийняв власне рішення про розірвання усних домовленостей в односторонньому порядку, тобто шляхом звернення до правоохоронних органів забажав повернути грошові кошти, які частково були сплачені ним в рахунок викупу будинку позивачки.

Отримавши лист від 24 квітня 2017 року, не будучи обізнаною про те, що ОСОБА_2 ініціював стосовно неї кримінальне переслідування, вона вирішила почекати, що він порадиться з кимось і зрозуміє, що спровокований ним конфлікт не на користь його родині. Протягом часу очікування, вона з різних джерел почала отримувати інформацію, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 не збираються звільняти будинок, ініціювали стосовно неї кримінальне провадження і розповсюджують між односельцями інформацію, що вона злочинниця. Тому, у серпні 2018 року, вона звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання відповідачів звільнити будинок, привівши його у первинний стан.

Справа слухається сьомий рік, а весь цей час відповідачі продовжують жити у спірному будинку і користуватися її нерухомим і рухомим майном.

На час вселення на правах безоплатної оренди у її будинок, відповідач ОСОБА_2 мав на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_3 , в якому дотепер зареєстроване постійне місце мешкання відповідачів. Крім того, під час слухання цієї справи, відповідач ОСОБА_2 , за договором купівлі-продажу від 06 червня 2023 року придбав земельну ділянку 0,1711 га і розташований на ній житловий будинок АДРЕСА_4 . Тобто, відповідачі забезпечені власним житлом, яке належить їм на праві приватної власності.

Предметом позову у цій справі є усунення перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 , які їй, як власниці, створюють орендарі. Предметом доказування є законність права користування сторонами будинком. Вона є власником спірного будинку, відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 його орендарями.

Як на момент вселення відповідачів на правах оренди, так і на час постановлення судового рішення у цій справі, останні мали і мають своє власне житло, тому зобов`язання їх звільнити належний їй житловий будинок не буде порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Додатково позивачка під час слухання справи пояснювала.

ОСОБА_2 ніколи грошових коштів на рахунок ОСОБА_6 не сплачував, про що свідчать надані ними копії квитанцій, відповідно до яких гроші надходили на рахунок банківської установи саме від ОСОБА_6 . Таким чином, ні вона, ні її колишній чоловік ОСОБА_6 від ОСОБА_2 чи уповноважених ним осіб не отримували ніяких грошових коштів. Якщо ОСОБА_2 дійсно сплачував банку якісь грошові кошти за ОСОБА_6 , а співробітники банку без згоди останнього їх приймали, вона не зобов`язана віддати відповідачам свій будинок за це. Крім іншого, вона не мала ніякого права розпоряджатися кредитом іншої особи, а банк з іноземними засновниками ніколи б не прийняв грошові кошти від третіх осіб без письмової згоди особи, яка брала кредит, оскільки це є грубим порушенням закону. Кредитний договір з банком є договором особистого зобов`язання і лише боржник може покласти свій обов`язок на іншу особу. Більше того, вона з 2004 року офіційно розлучена з особою, яку відповідачі називають її чоловіком. Отже, відповідачі є покупцями лише з їхніх слів та довідок слідчої Злобіної. Інших належних і допустимих доказів щодо виконання усної угоди немає.

У неї була зацікавленість у погашенні кредиту чоловіка, оскільки під вказаний кредит була надана іпотека на квартиру, в якій вона проживала разом з двома дітьми. У них з чоловіком була домовленість, що квартира залишиться їй. Їй не відомо, чи сплачував її чоловік кредит, вона не обговорювала з ним це питання.

Наявна в матеріалах справи її розписка від 01 лютого 2013 року не є доказом умов укладеного договору та його виконання відповідачами. Текст її розписки не містить всіх істотних умов договору купівлі-продажу, як то, суму договору, періоди сплати, остаточний розрахунок, умови передання майна, тощо. Крім того, в розписці не висвітлюється період з 02 лютого 2013 року по 04 квітня 2017 року, по дату, яку відповідачі вважають датою повного виконання своїх зобов`язань. Відповідачі в установленому законом порядку до суду з вимогами щодо визнання договору укладеним, встановлення його умов та його виконання не зверталися, як і не доказують ці доводи у цьому судовому процесі, що є підставою критично ставитися до їхніх доводів стосовно досягнутих умов усної домовленості. Крім того, умови усного договору відповідачами не виконані в повному обсязі, навіть виходячи із їхнього варіанту домовленостей. Так, за варіантом умов досягнутого усного договору та вирахуваної суми, на якому наполягають відповідачі, вони не виплатили їй залишок суми купівлі-продажу в розмірі 3 000 доларів США. Доводи відповідачів щодо умов усного договору, ціни та порядку викупу у неї її власності ґрунтуються тільки на їхньому баченні та довідці, яку їм надала слідча Злобіна.

Вважає, що вона як фізична особа не має права надання факторингових послуг (обслуговування кредиту), не несе відповідальності за отримання банком доходів по процентам і штрафним санкціям, які за період виконання ОСОБА_2 усного договору (п`ять років з 2012 по 2017 рік) складали майже 7 000 доларів США. На час досягнення між нею та відповідачем ОСОБА_2 усної домовленості щодо викупу будинку, тіло кредиту складало 20 000 доларів США, про що останній був обізнаний, оскільки ознайомився з графіком погашення кредиту, тому оплата щодо обслуговування кредиту (відсотки, обов`язкові платежі, пеня і штрафи) не є і не може бути її доходом. У 2012 році вона бажала і передбачала отримання доходу за продаж спадкового будинку у сумі 30 000 доларів США. Отримавши їх одразу, вона б мала можливість дострокового погашення кредиту і отримати у розпорядження решту грошових коштів у сумі 10 000 доларів США для власного використання.

Наведені Верховним Судом висновки Європейського суду з прав людини не свідчать про те, що квартиранти мають право проживати в нерухомому майні власника пожиттєво, адже це нівелює статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Позбавлення її спадкового майна не може вважатися таким, що вчинено в інтересах суспільства, з огляду на те, що передання поза волею власника права на нерухоме майно іншим особам не передбачено ні національним законом, ні загальними принципами міжнародного права. У практиці ЄСПЛ та Верховного Суду відсутні висновки і твердження, що право на житло орендарів привалює над правом власності на нерухоме майно власника. У відповідачів є на праві власності своє житло, про яке вони повинні дбати. А тому, судове рішення, яким законного власника нерухомого майна позбавляють права власності на підставі того, що квартиранти, які були вселені у це майно на праві тимчасової оренди, назвали це (орендоване) нерухоме майно своїм житлом, при цьому, маючи власне житло, не переслідує легітимну мету, порушує розумне співвідношення (пропорційність) між правом власності та правом жити в орендованому житлі. Залишення відповідачів проживати у її власності не буде вирішенням спору, а породить нові конфлікти у цих правовідносинах та закріпить практику проявів свавілля в подібних правовідносинах.

Згідно з висновком Верховного суду суд першої інстанції має оцінити виселення відповідачів з житла на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Проте, для цього необхідно проаналізувати цей принцип відповідно принципу непорушності права власності, встановленого статтею 1 Протоколу 1 Конвенції та статті 99 ЖК УРСР, якою встановлено, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Позиція Верховного Суду у цій ситуації виглядає так, що цей суд вважає законним зобов`язати її за рахунок власних інтересів і власного нерухомого майна, виконати перед родиною ОСОБА_5 гарантії і зобов`язання, які за Конституцією повинна виконувати держава. Тобто, Верховний Суд хоче, щоб вона забезпечила відповідачів житлом. Конституція України не встановлює обов`язку фізичних осіб забезпечувати право на житло іншим особам за рахунок своїх особистих і охоронюваних законом прав та інтересів. Отже, чинним законодавством чітко, зрозуміло і послідовно закріплені права власника і судовий порядок його захисту від порушень третіх осіб. Тому позов заявлений правомірно і з обранням належного способу захисту. Більш того, Верховний Суд вважає, що ініційоване відповідачами кримінальне провадження, за результатом розгляду якого вони бажають отримати від неї грошові кошти, є належним і допустимим доказом обов`язку позивачки забезпечити відповідачів житлом. Тобто, на думку суддів Верховного Суду, попри те, що саме Федченки не виконали умови усного договору, вона повинна віддати відповідачам своє нерухоме майно, а потім ще і доплатити їм за те, що вони вже 16 років живуть і користуються її власністю, 6 років із яких поза її волею. Зазначене свідчить про те, що судді Верховного Суду застосовують практику ЄСПЛ бездумно, не вникаючи в її сенс і відповідність правозастосування.

Також, на її думку, необхідно надати оцінку тому, що судового рішення про умови і порядок виконання усного договору між сторонами немає. Умови договору не були і не є предметом цієї судової справи, оскільки позовних вимог про встановлення умов договору чи визнання його укладеним і виконаним ніхто із сторін не заявляв. Сума, умови договору та строки його виконання, які зазначаються відповідачами, є суто їхньою та вигідною для них версією договору та порядку його виконання. Відповідачі обрали шлях тиску на неї. Саме в рамках кримінального провадження вони доводять свою правоту, не вважаючи за необхідне підтверджувати доказами свої доводи у цивільній справі. Проте, згідно відповідей органів досудового розслідування вона не була і не є на теперішній час учасником кримінального провадження, на які посилаються відповідачі.

6.2. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили відмовити у задоволенні позову, вважаючи його безпідставним та таким, що порушує їхні законні права та законні права їх малолітніх дітей.

Додатково відповідач ОСОБА_2 зазначив, що впродовж всього часу слухання даної цивільної справи по суті, спостерігається намагання позивачки підлаштуватися під той варіант домовленості, який вона вигадала з самого початку. Позивачка підлаштовує перетікання подій таким чином аби лишити їхню родину і без будинку, і без грошей, які вони сплачували за нього. ОСОБА_1 , як людина, яка має юридичну освіту, чудово розуміла, до яких наслідків приведе дана угода. Вона використала їхню необізнаність та довіру до неї, уклала угоду таким чином, аби зараз мати можливість змінювати та перекручувати події.

Щодо обставин справи пояснив, що з 2007 по 2012 рік їхня родина жила у вказаному будинку за умов догляду за ним. Нарікань з боку ОСОБА_1 не було. На протязі п`яти років вони показували будинок покупцям. Він не продавався. Через деякий час їхня родина вирішила запропонувати позивачці викупити будинок поступово. У травні, в телефонному режимі ОСОБА_1 озвучила цифру 30 000 доларів США. Одразу позивачка дозволила закрасити напис на воротах «Продам», тим самим дала зрозуміти, що вони досягли попередньої домовленості і будинок знімається з продажу. Саме з того періоду вони здійснювали ремонтні роботи, що підтверджується квитанціями та показами свідків. В якості щомісячного платежу позивачкою була запропонована виплата кредиту, адже приїжджати з м. Києва щомісяця їй було не зручно. Наприкінці червня ОСОБА_1 відправила на телефон дружини номер кредиту та назву банку, у якому вони повинні сплачувати кредит. Перший платіж був виконано 10 липня 2012 року. Окрім позивачки більше ніхто не міг передати їм номер кредиту, адже вони уявлення не мали, що він у неї є. Доводи позивачки про те, що вони його самостійно знайшли є безглуздими. Особистих зустрічей між ними не було, тому підгледіти і запам`ятати номер кредиту з 13 цифр, як це стверджує позивачка, можливості і необхідності нe було. З червня по січень він знаходився за кордоном, приїжджав лише на один тиждень у серпні місяці, але і тоді особистої зустрічі не було. У серпні вони вже виконали другий платіж по кредиту.

У лютому 2013 року позивачка приїхала оформити угоду. Як юрист, вона вмовила їх оформити взаємовідносини через розписку, аби в подальшому оформити на них право власності через суд без додаткових витрат. Також вона пообіцяла періодично приїздити і писати такі розписки. В розписці ОСОБА_1 вказала, що вони оплачують кредит в рахунок купівлі-продажу будинку, заборгованості немає. Кредит, за їхнім розумінням, включає в себе і тіло кредиту, і відсотки. При розмовах позивачка використовувала слово «різниця», і казала, що після сплати кредиту, він повинен доплатити їй різницю між сплаченими коштами за кредитним договором та вартістю будинку. Напевно, ОСОБА_1 розуміла, що якби вона озвучила суму у 10 000 доларів США, він би не погодився. Чіткі строки не обговорювалися, мінімальні внески по кредиту також. Головне, аби не було заборгованості.

З 2012 року їхня родина сплатила кредит на загальну суму 26 935 доларів США та готова доплатити 3 065 доларів США, про що було повідомлено позивачці. Проте, ОСОБА_1 у телефонній розмові почала вимагати ще 10 000 доларів США, звинувачуючи його у шантажі та вигадуючи покупців, яким вона начебто заради них відмовила. Додатково ОСОБА_1 зазначила, що ніяких документів у них немає. Розписці та домовленостям ніхто не повірить і взагалі незрозуміло, чого вони сплачували кредит за сторонню людину, у якої нічого не купували.

05 квітня 2017 року, на наступний день після його дзвінка, ОСОБА_1 надіслала лист, в якому зарахувала суму, за якою була написана розписка (з липня 2012 року по лютий 2013 року), і вимагала сплатити їй всі кошти або звільнити будинок, тим самим розірвавши наявні в них домовленості в однобічному порядку.

Взяти кошти аби вони мали змогу повністю розрахуватися згідно досягнутої домовленості, позивачка відмовилася і відмовляється до сих пір. На його думку, позивачка робить це навмисно, аби у них не було змоги розрахуватися з нею повністю і вона могла ставити питання про їхнє виселення.

Вони не дзвонили ОСОБА_6 і не питали його дозволу на погашення кредиту, оскільки для них вони з позивачкою були родиною, які живуть, сплять і їдять під одним дахом. Будинок продавала їм позивачка і її умовою була сплата кредиту за ОСОБА_6 . Позивачка повідомила їм номер кредитного договору, а тому вони не мали сумнівів, що вона із ним усе погодила. Переконаний, що людина не могла на протязі майже п`яти років не помітити, що хтось сплачує за нього кредит. Більше того, після сплати ними кредиту, у телефоній розмові ОСОБА_6 повідомив, що він був присутній при їхній телефонній розмові і сказав, що він повністю підтримує ОСОБА_15 і просив більше його не турбувати. Тому доводи позивачки про те, що їй не відомо, хто сплачував кредит, є брехливими.

Будь-яка людина може заплатити кредит за іншу, маючи номер кредитного договору. Можна перевести необхідну суму з карти і ця сума зарахуються в якості оплати кредиту, і не обов`язково аби власником карти був позичальник. Люди, які брали кредит у валюті, знають, що банк приймає платежі у тій валюті, у якій видавався кредит. У квитанціях поруч стоїть конвертація у гривнях, по курсу, який був у день сплати. Еквівалент у гривнях, який вказаний у платіжних квитанціях, набагато менший, ніж той, який вони насправді сплачували.

Вони не заявляли позов про відшкодування грошових коштів, оскільки досі сподіваються на мирне урегулювання спору. Вони, в свою чергу, до цього завжди готові. Небажання позивачки вирішити спір мирним шляхом, про що вона вказує у своїй заяві про обурення винесенням 24 квітня 2024 року ухвали, ще раз підтверджує, що вона із самого початку не збиралася продавати їм будинок, а використала його аби вирішити свої фінансові труднощі. У зв`язку з цим, на їх думку, в діях позивачки є склад злочину, тому кримінальне провадження досі не закрито.

При прийнятті рішення, просив звернути увагу на тс, що позивачка зі свого боку нічого не втратила, вона отримала від них 26 935 доларів США, і якщо буде прийняте рішення про їхнє виселення, то й отримає, ще й будинок, який начебто продала їхній родині з двома малолітніми дітьми. Вони, в свою чергу, залишаються без грошей та житла.

Аналогічні за змістом пояснення надала у судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 .

6.3. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, -органу опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації та органу опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися.

6.4. Свідок ОСОБА_12 , будучи допитаною за клопотанням відповідачів, пояснила, що вона приходиться рідною сестрою відповідачу ОСОБА_2 . У 2007 році ОСОБА_14 з ОСОБА_16 приїхали у с. Броска Ізмаїльського району Одеської області та поросили її знайти їм квартиру. На той час з нею проживала нині покійна тітка її чоловіка, яка пригадала, що ОСОБА_15 здає в оренду спадковий житловий будинок. У зв`язку з цим, вони їй подзвонили. Позивачка зраділа такій новині, оскільки протягом тривалого часу у будинку ніхто не проживав, була необхідність дивитися за ним, щоб той не розвалився та його ніхто не обікрав. ОСОБА_1 повідомила, що їй не потрібно сплачувати грошові кошти в якості оренди, єдиними умовами були сплата комунальних послуг та догляд за домоволодінням. Спірний будинок на той час знаходився у жахливому стані, була необхідність повністю все винести. Земельна ділянка перебувала у запущеному стані, болото у дворі було по коліно. Вказаний житловий будинок не коштував 30 000 доларів США. Через п`ять років проживання відповідачі запропонували позивачці придбати її будинок у розстрочку, на що вона погодилася, запропонувавши виплачувати кредит. Після досягнення домовленостей щодо викупу житлового будинку, відповідачі зі згоди позивачки провели великий обсяг будівельних та ремонтних робіт: поміняли вікна, двері, зробили під`їзд до будинку тощо. Задня стіна будинку повністю відійшла, у зв`язку з чим відповідачам довелося класти цеглу. Після повної сплати родиною ОСОБА_5 грошових коштів за кредитом, ОСОБА_1 поставила останніх перед фактом, що вона бажає отримати додатково ще 10 000 доларів США. Мати ОСОБА_14 весь час прохала його взяти у позивачки якісь документи на підтвердження їхньої домовленості, на що він пояснював їй, що вона адвокат і хороша жінка. Лише у лютому ОСОБА_1 приїхала написати відповідачам розписку, відмовляючись від послуг нотаріуса. В подальшому родина ОСОБА_5 дізналася, що ОСОБА_15 не вступила у спадщину належним чином. Під час домовленості між сторонами, вона не була присутньою.

6.5. Свідок ОСОБА_17 пояснила, що вона є старостою села Броска Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області. ОСОБА_1 колишня мешканка села, родина ОСОБА_5 мешканці села з 2007 року, без реєстрації. Відомості у погосподарську книгу секретар вносила зі слів квартирантів ОСОБА_5 , з власницею житлового будинку не узгоджувала. Відомості про те, що ОСОБА_1 є спадкоємицею власників спірного майна були внесені секретарем ОСОБА_18 у 2008 році. У довідці, наданій відповідачам, не вказана дана інформація, оскільки вказана довідка містить відповіді на поставлені ними питання. Протягом всього часу проживання відповідачів у спадковому будинку позивачки, будь-яких скарг з її боку та з боку сусідів не надходило. В якому стані перебував спірний житловий будинок на момент вселення родини ОСОБА_5 їй не відомо. Також їй не відомо, чи наявне у відповідачів на праві власності в с. Броска будь-яке житло.

6.6. Свідок ОСОБА_19 надала пояснення про те, що вона є головним спеціалістом відділу організаційно-кадрової роботи Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області. В сільській раді вона працювала з листопада 2010 року по 2020 рік. ОСОБА_1 колишня мешканка с. Броска, власниця спадкового житлового будинку по АДРЕСА_2 . Відповідачі ОСОБА_5 мешканці вказаного села, які зверталися до неї за отриманням довідок. На момент обрання її на посаду секретаря, родина ОСОБА_5 вже проживала у спірному житловому будинку. Зі слів самої позивачки їй відомо, що між нею та ОСОБА_5 була досягнута домовленість щодо викупу її житлового будинку шляхом сплати коштів за кредитним договором. Вказана розмова між ними відбулася тоді, коли ОСОБА_15 приїжджала в село з питання батьківщини. Спочатку все було добре, ОСОБА_15 декілька разів приїжджала та повідомляла їй особисто, що діти (відповідачі) хороші; будь-яких скарг з її боку не надходило. Відповідачі з самого початку проживають у вказаному житлового будинку без реєстрації, самостійно сплачують податок на землю. На момент вселення відповідачів, житловий будинок перебував у задовільному стані. Вона бачила вказаний житловий будинок лише ззовні, у дворі господарства не була. Вона, як секретар сільської ради, внесла відомості у погосподарську книгу про те, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, після того як остання надала свідоцтво про право на спадщину. У виданій нею відповідачам довідці вона зазначила власниками померлих батьків позивачки, оскільки станом на час її видачі іншими даними вона не володіла.

6.7. Свідок ОСОБА_20 , будучи допитаною за клопотанням позивачки, надала пояснення про те, що працює провідним фахівцем відділу підтримки торгової мережі АТ «Укрсиббанк». Учасники судового процесу їй не знайомі. Відповідно до своїх функціональних обов`язків вона підготувала відповідь банку на виконання ухвали суду про надання інформації стосовно кредитного договору на ім`я ОСОБА_6 , долучила рух коштів за кредитним договором, підписала відповідні документи та відправила до суду. Інформацію, яку вона виклала на папері, їй надав відповідний підрозділ на її запит. Вказана банківська таємниця була розкрита на виконання ухвали суду у відповідності до вимог статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Вона не володіє інформацією про те, чи буде нараховувати банк проценти за користування кредитом у випадку його дострокового погашення, як формується прострочка і т.і., оскільки вона не є працівником кредитного підрозділу та, відповідно, це питання не входить до її компетенції. В її повноваження входило надати інформацію, яку їй, в свою чергу, надав кредитний відділ банку. Згідно наданої відповіді, по січень 2012 року заборгованості за кредитним договором не було, прострочка мала місце в січні, квітні та червні місяцях. В подальшому прострочки були погашені. Кредит надавався в іноземній валюті, проте для обліку у відповідності до вимог законодавства України все перераховувалося у національну валюту. Вона не може достеменно сказати, чи може в касі банку будь-яка особа, якій відомо номер кредитного договору, сплачувати кредит, проте так не повинно бути, кредит має погашатися позичальником або поручителем. Будь-яка банківська операція проходить ідентифікацію особи. Якщо позичальник у валютному зобов`язанні під час погашення кредиту має українську гривню, він має придбати у банка долари США. Якщо банк не має іноземної валюти, він може відмовити у прийняті української гривні.

6.8. Свідок ОСОБА_21 , будучи допитаною за клопотанням позивачки, надала пояснення про те, що працює провідним спеціалістом відділу оперативної підтримки мережі Управління операційного супроводження мереж Департаменту менеджменту операційних процесів АТ «Укрсиббанк». Учасники судового процесу їй не знайомі. Вона не орієнтується по матеріалам, які були направлені банком на виконання ухвали суду за її підписом. Якщо кредит було взято в іноземній валюті, їй не відомо, в якій валюті він має погашатися.

VІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

7.1. У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , 1/4 частка якого належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 березня 2008 року №3-2192 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_22 , а інші 3/4 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 березня 2008 року №3-2194 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_23 (а.с.9, 10 т.1, а.с.5, 6, 8, 71, 72 т.3).

7.2. ОСОБА_1 у вказаному спадковому будинку не проживала, а в 2007 році передала його у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на умовах оренди з подальшим викупом. З того часу відповідачі постійно проживають у спірному житловому будинку без реєстрації; до складу їх сім`ї входять малолітні діти: син ОСОБА_8 , 2011 року народження, син ОСОБА_9 , 2012 року народження. За місцем проживання родина ОСОБА_5 характеризується позитивно, скарги та заяви на них від сусідів та мешканців села не надходили. Весь час родина ОСОБА_5 доглядала за житловим будинком, обробляла земельну ділянку та сплачувала місцевий податок (а.с.54-56 т.1, а.с.78, 79 т.2, а.с.81 т.3, а.с.149, 150 т.4).

7.3. У 2012 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досягнуто усної домовленості щодо умов купівлі-продажу належного останній житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 30 000 доларів США.

7.4. Згідно з власноручно написаною 01 лютого 2013 року розпискою ОСОБА_1 підтвердила домовленість з ОСОБА_2 щодо погашення ним кредиту №0 від 14 липня 2007 року в АТ «Укрсиббанк» в рахунок купівлі будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , починаючи з липня 2012 року. Також вказаною розпискою позивачка підтвердила, що згідно з їхньою домовленістю заборгованості за кредитом за період з 01 липня 2012 року по 01 лютого 2013 року немає (а.с.160 т.1).

7.5. Як вбачається з копії кредитного договору про надання споживчого кредиту №0 від 14 вересня 2007 року, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_6 , банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит в іноземній валюті в сумі 40 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку та умовах, визначених договором. Вказана сума кредиту дорівнювала еквіваленту 202 000 гривень за курсом Національного банку України. Позичальник зобов`язався повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 14 вересня 2017 року. Також позичальник зобов`язався повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору. У забезпечення виконання зобов`язання позичальника за даним договором банком прийнято заставу нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , яка є власністю ОСОБА_6 .

Додатком №1 до вказаного кредитного договору є графік погашення кредиту. Відповідно до вказаного графіку, термін погашення кредиту - з 14 вересня 2007 року по 14 вересня 2017 року; платежі за кредитом: погашення основної суми кредиту; проценти за користування кредитом; комісія за надання кредиту; платежі за надані супутні послуги на користь третіх осіб, пов`язаних із страхуванням, сплатою державного мита за посвідчення договору іпотеки/застави, послугами нотаріусів, сплатою вартості послуг за проведення незалежної експертної оцінки предмету забезпечення (а.с.140-148 т.5).

7.6. Згідно відомостей АТ «Укрсиббанк» за вих. №29-4-01/07/2793-БТ від 19 грудня 2023 року, наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів від 23 листопада 2023 року, кредитний договір №0, укладений між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_6 закрито 14 вересня 2017 року, заборгованість відсутня (а.с.139-149 т.5).

7.7. За змістом відомостей АТ «Укрсиббанк» за вих. №29-4-01/07-1153-БТ від 02 травня 2024 року, наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів від 23 квітня 2024 року, дата погашення заборгованості по кредиту №0 - 04 квітня 2017 року, кредит закрито 04 квітня 2017 року (а.с.1-28 т.6).

7.8. Відповідно до досліджених у судовому засіданні оригіналів квитанцій, наданих відповідачами, останніми на рахунок АТ «Укрсиббанк» сплачено на погашення кредитного договору №0, позичальником якого виступав ОСОБА_6 , 26 935, 39 доларів США (а.с.121-143 т.1).

7.9. Після досягнутої між сторонами домовленості щодо поступового викупу нерухомого майна, родина ОСОБА_5 здійснила численні будівельні та ремонтні роботи спірного домоволодіння, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями накладних, замовлень, товарних чеків, а також наданими відповідачами фотокартками (а.с.143-159, 161-211 т.1).

Вказані обставини не спростовувалися сторонами у судовому засіданні, а тому у відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають.

7.10. 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 направила відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлення, в якому просила негайно та в повному обсязі виплатити їй залишок грошових коштів в обумовленій валюті, за винятком суми, яка була сплачена у вигляді авансу на день написання нею розписки. У разі виконання ними цієї умови, зобов`язалася укласти договір купівлі-продажу належного їй житлового будинку та передати на нього всі права. В противному випадку вимагала звільнити будинок, привівши його у стан, в якому вони його отримували у користування (а.с.8 т.1).

7.11. 24 квітня 2017 року ОСОБА_2 письмово повідомив ОСОБА_1 про те, що вважає її претензію про звільнення спірного житлового будинку безпідставною, оскільки між ними існує домовленість про продаж будинку за 30 000 доларів США, які частково (у розмірі 27 000 доларів США) вже сплачені шляхом перерахування на кредитний рахунок, відкритий на ім`я чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_6 , а тому просив позивачку підготувати документи, які необхідні для оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку, після чого він сплатить ще 3 000 доларів США в рахунок повного погашення вартості будинку (а.с.7 т.1).

7.12. 20 березня 2018 року ОСОБА_1 направила відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлення, в якому просила звільнити належний їй житловий будинок, попередньо привівши його у стан, у якому вони отримали його в оренду (а.с.5, 6 т.1, а.с.3 т.5).

7.13. У провадженні слідчого відділу Ізмаїльського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 травня 2017 року за №001336, за ознаками кримінального провадження, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, за фактом заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 у великих розмірах шляхом зловживання його довірою.

У ході досудового розслідування встановлено, що у 2012 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_6 досягнуто домовленості щодо умов купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони дійшли згоди, що ОСОБА_2 поступово, починаючи з липня 2012 року, буде щомісячно перераховувати грошові кошти в доларах США на рахунок ОСОБА_6 , відкритий в АТ «УкрСиббанк» для сплати коштів за кредитним договором № 59 у рахунок сплати вартості житлового будинку, ціна якого, згідно досягнутої домовленості ОСОБА_2 , становила 30 000 доларів США.

Після досягнення домовленості родина ОСОБА_5 почала проживати у вказаному будинку та утримувати у належному стані, жодних претензій з боку ОСОБА_1 не надходило. Розпискою від 01 лютого 2013 року ОСОБА_1 підтвердила, що в рахунок купівлі житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 здійснюватиме погашення кредиту, отриманого ОСОБА_6 в АТ «УкрСиббанк», заборгованість за яким у період з 01 липня 2012 року по 01 лютого 2013 року відсутня.

У період з 10 липня 2012 року до 04 квітня 2017р. ОСОБА_2 вніс у рахунок виплат грошові кошти на загальну суму 26 935 доларів США, що підтверджується копіями квитанцій, долучених до матеріалами кримінального провадження.

Станом на 04 квітня 2017 року ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо погашення кредиту виконав повністю, після чого попросив ОСОБА_1 укласти договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку. Однак, 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 повідомлення-вимогу, яким вимагала негайно та в повному обсязі виплатити їй грошові кошти в обумовленій сумі, тобто в розмірі 30 000 доларів США, та зазначила, що ОСОБА_2 виплачено лише один платіж за кредитом як аванс у рахунок вартості житлового будинку, незважаючи на погашення ОСОБА_2 кредиту чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_6 в повному обсязі на загальну суму 26 935 доларів США. Після цього ОСОБА_1 повідомила, що вчинить продаж ОСОБА_2 належного їй будинку після сплати ним 30 000 доларів США, від раніше досягнутої домовленості про погашення кредиту її чоловіка у рахунок купівлі будинку, ОСОБА_1 відмовилася.

У кримінальному провадженні 16 травня 2017 року за № 001336 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнані потерпілими, досудове розслідування триває (а.с.86, 113-121 т.1, а.с.207, 208, 219, 220 т.2, а.с.79, 80 т.3, а.с.157, 163, 195-197, 200 т.4).

7.14. ОСОБА_1 не є стороною у кримінальному провадженні за №001336 від 16 травня 2017 року; станом на час ухвалення рішення до кримінальної відповідальності не притягувалася, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с 200 т.4, ас.с.34, 52, 190, 224 т.5, а.с.142 т.6).

7.15. За змістом довідки за підписом сільського голови Першотравневої сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за вих. №154 від 01 лютого 2019 року ОСОБА_2 є власником будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , але зазначений будинок не придатний для проживання, оскільки 06 січня 2017 року згорів внаслідок пожежі (а.с.36, 82-89, 151, 152 т.2).

7.16. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25 квітня 2024 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1711 га, а також житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2023 року. На вказане майно накладено арешт (а.с.233, 234 т.5, ас.с.43-46 т.6).

VІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка та висновки суду.

8.1. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

8.2. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80, 81 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

8.3. У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

8.4. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

8.5. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

8.6. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

8.7. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

8.8. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

8.9. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

8.10. У даній справі суд має зважити та врівноважити конкуруючі приватні інтереси, а саме право позивачки мирно володіти своїм майном, з одного боку, та право відповідачів на повагу до житла, з іншої.

8.11. Надаючи оцінку доводам позивачки про те, що залишення відповідачів проживати у належному їй на праві власності будинку означатиме «позбавлення її майна» у розумінні другого речення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, суд виходить з такого.

8.12. Стаття 1 Протоколу №1, по суті, гарантує право на власність. У своєму рішенні від 23 вересня 1982 року в справі Спорронґа і Льоннрот Суд, проаналізувавши зміст цієї статті, визнав, що вона містить «три окремі норми»: перша норма, викладена в першому реченні частини першої, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, яка міститься в другому реченні частини першої, стосується позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам; третя норма, зазначена в частині другій, визнає, що Договірні держави мають право, зокрема, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів (серія A, N 52, с.24, п. 61).

8.13. З питання про втручання у здійснення права власності ЄСПЛ нагадував, що для того, щоб визначити, чи мало місце позбавлення майна в сенсі другої «норми», необхідно досліджувати не лише питання про позбавлення володіння чи формального відчуження, а й розглянути реальність спірної ситуації, що лежить за межами видимості. Метою Конвенції є захист «практичних та ефективних» прав, і важливо з`ясувати, чи ця ситуація є фактичним відчуженням.

8.14. Отже, міра втручання має встановлювати «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів та захистом основних прав особи. Пошук такої рівноваги відображено у структурі всієї статті 1 Протоколу №1 до Конвенції загалом та її другого абзацу; має існувати розумне пропорційне співвідношення між застосовуваними засобами та метою, що переслідується.

8.15. При цьому, англійську фразу «в інтересах суспільства» не можна розуміти як таку, що вимагає використання переданого майна в інтересах широкого загалу чи отримання суспільством взагалі прямої вигоди від такого передання.

8.16. Справедливість системи права, яка регулює право договорів чи майнові права приватних сторін, становить суспільно значуще питання, і тому заходи, спрямовані на забезпечення такої справедливості, можуть відповідати «інтересам суспільства», навіть якщо вони передбачають примусове передання права власності на майно від однієї особи до іншої.

8.17. Перевіряючи дотримання цієї вимоги, суд виходить з того, що більше ніж дванадцять років тому між сторонами була досягнута домовленість щодо поступового викупу житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 . Обумовлена вартість спірного житлового будинку становила 30 000 доларів США. Після сплати різниці між сумою сплаченого кредиту та 30 000 доларів США, ОСОБА_1 зобов`язувалася переоформити будинок на ім`я відповідачів.

З 2012 по 2017 роки за домовленістю з позивачкою родина ОСОБА_5 вчиняла дії, спрямовані на викуп у неї житлового будинку шляхом погашення кредитних зобов`язань її чоловіка ОСОБА_6 перед АТ «УкрСиббанк». Згідно з дослідженими у судовому засіданні оригіналами квитанцій ОСОБА_2 вніс у рахунок вказаних виплат грошові кошти на загальну суму 26 935, 39 доларів США.

Протягом всього слухання справи відповідачі підтверджували свою готовність доплатити позивачці суму в розмірі 3 065 доларів США.

8.18. Надаючи оцінку аргументам позивачки про те, що залишок суми, яку відповідачі готові були сплатити їй після погашення кредитної заборгованості, не відповідає достатньою мірою їхній домовленості, а тому вона відмовилася у встановленому законом порядку оформити договір купівлі-продажу, суд звертається до змісту написаної нею власноручно розписки. Так,вказаною розпискою позивачка підтвердила домовленість з ОСОБА_2 щодо погашення ним кредиту №0 від 14 липня 2007 року в АТ «Укрсиббанк» в рахунок купівлі будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , починаючи з липня 2012 року.

Будь-яких даних щодо загальної суми кредиту, його складових, строків погашення, суми щомісячних платежів, а також суми, яка не охоплюється кредитним зобов`язанням, вказана розписка не містить.

8.19. З огляду на це, суд вважає за необхідне зазначити, що всі закони, а також усі договори у своїй юридичній силі та наслідках мають перебувати під контролем загальних, основних принципів права. Нікому не можна дозволити скористатися власним ошуканством, або мати вигоду від своїх хибних дій, або спирати будь-яку вимогу на власну несправедливість.

8.20. Згідно із загальним принципом, якщо немає шахрайства, особа, яка не ознайомилася з договором перед тим, як підписати його, згодом не може бути звільнена від зобов`язань, пов`язаних з його умовами. При застосуванні цього принципу головний принцип свободи дієздатних сторін укладати договір дуже важливий чинник.

8.21. ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

8.22. У зв`язку з цим, суд для тлумачення домовленості між сторонами, оформленої розпискою, застосовує правило тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).

Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

8.23. Суд враховує, що позивачка, будучи фахівцем у галузі права, на підтвердження досягнутої між нею і відповідачем ОСОБА_2 усної домовленості самостійно підготувала як вказану розписку, так і спірні її умови. Така презумпція під час розгляду справи не спростована, а тому тлумачення повинно здійснюватися на користь відповідача ОСОБА_2 .

8.24. Відтак, доводи позивачки про те, що відповідач ОСОБА_2 зобов`язався погасити кредит достроково (протягом 13-14 місяців), щомісячно вносити на погашення кредиту 1 500 доларів США, не враховувати у вартість житлового будинку сплату процентів, комісій, штрафів та інших платежів згідно умов кредитного договору, є безпідставними і нічим не підтвердженими.

8.25. Приймаючи таке рішення, суд також враховує ту обставину, що надані на виконання ухвали суду про витребування доказів кредитний договір та графік погашення кредиту не дозволяють достеменно вирахувати строк, протягом якого має бути погашений кредит, суму щомісячних платежів, дотримання яких дозволили б ОСОБА_1 додатково отримати 10 000 доларів США.

8.26. За таких обставин, суд приходить висновку, що відповідачі належним чином виконали умови досягнутої з позивачкою домовленості, за виключенням суми, на яку вони посилаються у своїх запереченнях.

8.27. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

8.28. Суд поділяє точку зору відповідачів, що позивачка не була позбавлена можливості укласти договір з іншим покупцем та на інших умовах, які б були для неї більш сприятливими. Протягом п`яти років будь-яких зауважень щодо строків погашення родиною ОСОБА_5 кредиту не висловлювала, питання щодо звільнення ними житлового будинку не підіймала.

8.29. Що стосується збалансування права відповідачів на повагу до житла, суд виходить з того, що поняття «житло» у відповідності до прецедентної практики ЄСПЛ не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

8.30. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

8.31. Подібні за змістом правові висновки щодо необхідності врахування судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла викладено також у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 761/31830/14-ц, від 21 серпня 2019 року у справі 569/4373/16-ц, 21 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 188/242/18, від 13 листопада 2019 року у справі 369/9908/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 462/1553/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 369/7576/17.

8.32. Право на повагу до житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.», заява № 9063/80), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі від 18 лютого 1999 року «Larkos v. Cyprus», заява № 29515/95).

8.33. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за згодою позивачки ОСОБА_1 вселилися до спірного житлового будинку у 2007 році, а у 2012 році домовилися з нею про його придбання, тобто на момент звернення з позовом до суду понад одинадцять років проживали у ньому. Станом на час ухвалення рішення родина ОСОБА_5 проживає у вказаному житловому будинку сімнадцять років. За цей час у них народилося двоє дітей. Протягом вказаного періоду відповідачі витрачали зароблені грошові кошти на погашення кредитної заборгованості та інвестували значну суму грошей на проведення будівельних і ремонтних робіт житлового будинку, який вони вважали своїм домом. За таких обставин, погляди відповідачів щодо їх уразливості не можна кваліфікувати як безпідставні.

8.34. Таким чином, на думку суду, залишення проживати відповідачів з їх двома малолітніми дітьми у житловому будинку, який належить на праві власності позивачці, задовольняє критерій відповідності «суспільним інтересам», адже вказаний захід обумовлений не наданням їм особистої вигоди, а становить об`єктивне і справедливе виправдання законний спосіб забезпечення їх житлових прав.

8.35. Суд також враховує ту обставину, що позивачка спірне нерухоме майно для власного проживання не використовувала, відмовляється від компромісного рішення отримати від відповідачів решти грошових коштів. Ця пропозиція могла б стати рішенням, яке поєднує існуючі на сьогодні інтереси. Воно є розумним, з урахуванням давності володіння, «емоційної прихильності», що характеризує ставлення відповідачів до будинку.

8.36. А тому, відсутність повного відшкодування станом на час ухвалення рішення, з погляду суду, не є тягарем, непропорційним встановленню обмеження у виді проживання відповідачів у належному їй житловому будинку.

8.37. Доводи позивачки про те, що допитана у судовому засіданні свідок спростувала можливість погашення кредитної заборгованості сторонньою особою, суд до уваги не приймає, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

8.38. У судовому засіданні досліджені оригінали наданих відповідачами квитанцій, сумніви у справжності яких у суду не виникають. АТ «Укрсиббанк» у своїх листах на виконання ухвали суду про витребування доказів підтвердив закриття 04 квітня 2017 року кредиту, відкритого на ім`я ОСОБА_6 , у зв`язку із його погашенням у повному обсязі.

8.39. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що виплата кредиту здійснювалася саме ОСОБА_6 , у судовому засіданні надано не було.

8.40. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

8.41. Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, показання свідків, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

ІХ. Розподіл судових витрат

9.1. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положень частин першої, третьої статті 133, частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати складаються з судовому збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові на позивача.

9.2. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати залишити за позивачкою.

Керуючись ст.ст. 11-13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 315 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району, про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання звільнити житлове приміщення, залишити без задоволення.

2. Копії рішення надіслати для відома до органу опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації та органу опіки та піклування Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 06 березня 2025 року.

Суддя: О.І.Бальжик