Справа № 465/5645/23 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю. М.
Провадження № 22-ц/811/3608/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Асташкіна Арсена Володимировича на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2024 року в складі судді Ванівського Ю.М., повний текст якого складений 28.10.2024 в справі за позовом Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди внаслідок незаконного звільнення працівника,-

встановив:

У липні 2023 року позивач Державна служба України з безпеки на транспорті звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення.

Вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02.11.2021 у справі №463/6126/21 за позовом ОСОБА_2 до Укртрансбезпеки про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, задоволено позовні вимоги, а саме: визнано протиправним звільнення ОСОБА_2 з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Укртрансбезпеки; поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Укртрансбезпеки; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Укртрансбезпеки; стягнуто з Уктрансбезпеки на користь ОСОБА_2 47 891,10 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 06.05.2021 по 02.11.2021 включно, а також 908,00 грн. судового збору; стягнуто з Укртрансбезпеки в користь держави 908,00 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15.11.2021 у справі №463/6126/21 стягнуто з Укртрансбезпеки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7100,00 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28.03.2023 у справі №463/6126/21 апеляційну скаргу Укртрансбезпеки залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02.11.2021 та додаткове рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15.11.2021, без змін.

На виконання рішення суду від 02.11.2021 у справі №463/6126/21 Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату незаконно звільненому працівнику та перераховано 47 891,10 грн.

Зазначає, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1529-р ОСОБА_1 призначено першим заступником Голови Державної служби України з безпеки на транспорті.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.12.2020 №2071-к «Про оголошення розпорядження Кабінету міністрів України від 09.12.2020 «1529-р» ОСОБА_3 оголошено першим заступником Голови державної служби України з безпеки на транспорті.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 27.04.2021 №531-к на ОСОБА_3 покладено обов`язки Голови Державної служби України з безпеки на транспорті, 27.04.2021 по 07.05.2021.

Зі змісту наказу Укртрансбезпеки від 30.04.2021 №550-к «Про звільнення ОСОБА_4 », вбачається, що рішення про звільнення ОСОБА_4 було прийнято та реалізовано ОСОБА_5 , як керівником суб`єкта призначення.

Саме цей наказ був предметом розгляду у справі № 463/6126/21 та рішенням суду визнаний протиправним та скасований, що й слугувало підставою для поновлення ОСОБА_4 на посаді, виплати присудженого розміру вимушеного прогулу. Відповідно до платіжного доручення від 19.04.2023 №884 на виконання рішення суду у справі №461/6126/21, Укртрансбезпекою перераховано ОСОБА_6 47 891, 10 грн., з урахуванням податків та зборів, що обов`язково утримуються із заробітної плати.

Враховуючи наведене, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь Державної служби України з безпеки на транспорті майнову шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 49401,70 грн.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2024 року позов Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди внаслідок незаконного звільнення працівника задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 49 401 (сорок дев`ять тисяч чотириста одну) гривню 70 копійок.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Асташкін А.В., з рішенням не погоджується, вважає таке ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду є недоведеними та не відповідають обставинам справи.

Звертає увагу, що відповідач на час прийняття рішення про звільнення з посади державної служби ОСОБА_2 перебував у статусі державного службовця, відтак цивільно-правові наслідки скасування судом такого рішення мають визначатися із врахуванням вимог ЗУ «Про державну службу».

Зазначає, що норми ЗУ «Про державну службу», що регулюють відносини з приводу вступу, проходження та припинення державної служби є спеціальними по відношенню до змістовно подібних норм КЗпП України, при цьому норми кодексу застосовуються до відповідних правовідносин лише у тому випадку і в тій частині, якщо такі відносини не врегульовані цим законом.

Зокрема, відповідно до ч. 1-2 ст. 80 ЗУ «Про державну службу» матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повногважень, відшкодовується за рахунок держави.

Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до державного службовця, який заподіяв шкоду , посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Таким чином, існує колізія норм ЗУ «Про державну службу» та КЗпП України, однак першочерговому застосуванню підлягають спеціальні норми права, а саме ст.ст. 80-82 Закону, які мають пріоритет над загальними нормами права.

Зазначає, що суб`єктом призначення щодо відповідача під час виконання ним повноважень у спірних правовідносинах був Кабінет Міністрів України, тому не зважаючи на те, що саме за рахунок бюджетних асигнувань позивача сплачено середній заробіток ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу, особою, яка може мати право зворотної вимоги, відтак бути позивачем у справі є суб`єкт призначення, а саме Кабінет Міністрів України.

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити у задоволенні позову.

При цьому, позивачем не надано доказів представництва інтересів Кабінету Міністрів України у цій справі.

Покликаючись на судову практику та правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у справах № 910/10647/18, № 916/2084/17, зазначає, що Дрежавна служба України з безпеки на транспорті не є належним представником інтересів держави у спірних правовідносинах.

Крім цього, для задоволення зворотної вимоги необхідно встановити та довести вину відповідача у формі умислу на протиправне звільнення ОСОБА_2 .

У той же час матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач, приймаючи наказ про звільнення ОСОБА_2 , діяв умисно, що у свою чергу виключає можливість застосування до відповідача регресу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначене залишив поза увагою, внаслідок чого безпідставно стягнув з відповідача грошові кошти у відповідному розмірі.

Також зазначає, що при розгляді справи № 463/6126/21 у суді не порушувалося питання про залучення ОСОБА_1 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відтак рішення у цій справі не мають преюдиційного значення для даної справи, а вимоги Укртрансбезпеки встановлюються на загальних підставах, при цьому, суд першої інстанції безпідставно покликається на рішення Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/6126/21 у контексті преюдиційності такого.

Звертає увагу, що службове розслідування відносно відповідача також не проводилося, тому у матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність умислу в його діях при прийнятті у подальшому скасованого наказу про звільнення ОСОБА_2 .

Також вважає, що позивачем порушено порядок відшкодування шкоди державними службовцями, оскільки у матеріалах справи відсутні докази звернення до відповідача із письмовою пропозицією щодо розміру, порядку і строків відшкодування шкоди.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Судові витрати покласти на позивача.

17.12.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Державної служби України з безпеки на транспорті на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обставини справи та заперечуючи доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення матеріальної шкоди, сумарний розмір якої не перевищує тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що постановою Львівського апеляційного суду від 28.03.2023 у справі №463/6126/21 встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_4 за наказом ОСОБА_1 № 550-к від 30.04.2021, як тимчасово виконуючого обв`язки голови Державної служби України з безпеки на транспорті.

Таким чином, факт незаконного звільнення працівника встановлений судом й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників.

Тобто відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону, відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини, що спростовує посилання сторони відповідача про недоведеність вини останнього у завданні матеріальної шкоди позивачу.

При вирішенні спору, суд врахував практику касаційної інстанції, зокрема позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20.

Зважаючи на те, що суду надано докази на підтвердження перерахунку коштів ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що фінансування Державної служби України з безпеки на транспорті здійснюється за рахунок бюджетних коштів, а сторона відповідача не спростувала надані докази, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт заподіяння шкоди незаконним звільненням працівника та стягнув з відповідача на користь Державної служби України з безпеки на транспорті 47 981,10 грн.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1529-р «Про призначення ОСОБА_1 першим заступником Голови Державної служби України з безпеки на транспорті», відповідача ОСОБА_1 призначено першим заступником Голови Державної служби України з безпеки на транспорті з 11 грудня 2020 року шляхом укладення контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року» №2071-к від 10.12.2020, ОСОБА_1 оголошено першим заступником Голови Державної служби України з безпеки на транспорті.

Також, наказом Державної служби України з безпеки на транспорті «Про покладення виконання обов`язків Голови Укртрансбезпеки на ОСОБА_1 » від 27.04.2021 №531-к, на ОСОБА_7 , першого заступника Голови Державної служби України з безпеки на транспорті, покладено тимчасове виконання обов`язків Голови Державної служби України з безпеки на транспорті, з 27 квітня 2021 року по 07 травня 2021 року.

Іншим наказом Державної служби України з безпеки на транспорті «Про звільнення Нечепурного Назара» від 30.04.2021 №550-к, Нечепурного Назара, старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті, звільнено із займаної посади 05 травня 2021 року, у зв`язку з систематичним невиконанням посадових обов`язків, пункт 3 статті 40 Кодексу законів про працю України. Наказ видано за підписом т.в.о. ОСОБА_1

02.06.2021 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним його звільнення з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті та поновлення його на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що станом на 2 червня 2021 року становить 8033,6 гривень, а також судових витрат на професійну правову допомогу.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02.11.2021 у справі №463/6126/21 за позовом ОСОБА_2 до Укртрансбезпеки про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним звільнення ОСОБА_2 з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті в користь ОСОБА_2 47891 гривню 10 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 6 травня 2021 року по 2 листопада 2021 року включно, а також 908 гривень судового збору.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті в користь держави 908 гривень судового збору.

Додатковим рішеннямзаяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Галаня Василя Миколайовича про розподіл судових витрат задоволено.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті в користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7100 гривень.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28.03.2023 у справі №463/6126/21 апеляційну скаргу Укртрансбезпеки залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02.11.2021 та додаткове рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15.11.2021, без змін.

Звертаючись до суду із данми позовом позивач Укртрансбезпека свої доводи зводить до того, що на виконання рішення суду від 02.11.2021 у справі №463/6126/21 Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату незаконно звільненому працівнику та перераховано 47 891,10 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 19.04.2023 №884, тому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь Державної служби України з безпеки на транспорті майнову шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 49401,70 грн.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Крім цього, положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 9).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними і рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають, зокрема, у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Таким чином, до правовідносин працівника та працедавця з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, необхідно застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 4 ст. 136 КЗпП України, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134, ст. 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Стала судова практика, викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 462/8925/14, від 06 грудня 2018 року у справі № 474/658/16-ц, від 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20 містить висновки про те, що відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що саме лише рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02.11.2021 у справі №463/6126/21 не може бути підставою для задоволення позовних вимог у даній справі, однак свідчить про певну преюдиційність у спірних правлвіносинах, оскільки доводить незаконність дій при винесенні наказу «Про звільнення Нечепурного Назара» від 30.04.2021 №550-к.

Так, у матеріалах справи міститься платіжна інструкція №884 від 19.04.2023, якою підтверджується факт перерахування грошових коштів у розмірі 47 981,10 Державною службою України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 .

Таким чином, оскільки суду надано докази на підтвердження перерахунку коштів ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому, фінансування Державної служби України з безпеки на транспорті здійснюється за рахунок бюджетних коштів, факт заподіяння шкоди незаконним звільненням працівника доведений та жодним чином не спростований стороною відповідача.

Згідно із ч. 3 ст. 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Зважаючи на те, що днем заподіяння шкоди є день набрання рішенням суду у справі №463/6126/21 законної сили (28.03.2023), строк звернення до суду із даним позовом, дотриманий.

Колегія суддів виходить з того, що виключною правовою проблемою у даних правовідносинах є не наявність шкоди, яка заподіяна Державній службі України з безпеки на транспорті чи навіть її розмір, оскільки такі встановлені, а наявність підстав та можливість стягнення такої з відповідача ОСОБА_1 .

Так, із загальновідомої інформації з мережі інтернет слідує, що Державна служба України з безпеки на транспорті зареєстрована 03.06.2015, скорочена назва Укртансбезпека, за організаційно-правовою формою є органом державної влади. Діяльність цього органу спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, Укртансбезпека, як орган державної влади наділений відповідною правосуб`єктністю, тому може виступати, зокрема, позивачем у суді, що спростовує протилежні доводи апеляційної скарги.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Разом з цим, як зазначалося вище правовідносини між сторонами в цій справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, сам по собі факт, що майнова шкода завдана позивачу - суб`єкту владних повноважень, під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20 (провадження № 61-2521св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 676/2149/20 (провадження № 11318св21), від 12 січня 2022 року у справі № 161/10391/21 (провадження № 61-15908св21), від 07 червня 2023 року у справі № 760/1270/20 (провадження № 61-12891св22) та від 20 вересня 2023 року у справі № 490/2518/22 (провадження № 61-11642св22), в яких спірні правовідносини були подібними (органи державної влади/місцевого самоврядування пред`явили позови до винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівників було здійснено з порушенням закону, про відшкодування в порядку регресу заданої ними майнової шкоди, спричиненої виплатою за рішеннями судів таким працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

В свою чергу, відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначенням правового статусу державного службовця регулюються Законом України «Про державну службу» (стаття 3 Закону України «Про державну службу»).

За змістом частин першої, третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

З врахуванням наведеного, з`ясуванню підлягає питання щодо пріоритетності правового акта у застосуванні щодо регулювання спірних правовідносин, а саме КЗпП України чи Закону України «Про державну службу».

Колегія суддів приходить переконання про те, що оскільки порядок відшкодування шкоди в порядку регресу, завданої державними службовцями, закріплено у спеціальному нормативно-правовому акті - Законі України «Про державну службу», пріоритетним у застосуванні до спірних правовідносин є спеціальний нормативний акт.

Таким чином, у разі поновлення на посаді державного службовця, повинні застосовуватися положення Закону України «Про державну службу», а саме статті 80, як норми спеціального законодавства, щодо відшкодування заподіяної органу шкоди в порядку регресу.

Матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави (частина перша статті 80 Закону України «Про державну службу»).

Згідно із положеннями статті 6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» кошти, виплачені за рішенням суду про стягнення коштів згідно з цим Законом, вважаються збитками державного бюджету.

Посадова, службова особа державного органу, державного підприємства або юридичної особи, дії якої призвели до збитків державного бюджету, несе відповідальність згідно із законом.

Орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, звертається до суду з позовами про відшкодування збитків, завданих державному бюджету.

Державні органи після виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету, у випадках, визначених цим Законом, проводять службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб таких органів, якщо рішенням суду не встановлено складу кримінального правопорушення в діях зазначених осіб.

Після виконання рішень суду відповідно до цього Закону за поданням органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, державний орган, до сфери управління якого належить державне підприємство, забезпечує проведення службового розслідування щодо службових осіб державного підприємства, дії яких призвели до збитків державного бюджету, якщо рішенням суду в діях зазначених осіб не встановлено складу кримінального правопорушення.

Подібні за змістом положення містяться в підпункті 2, 9, 10 пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України.

Так, відповідно до частин другої, третьої статті 80 Закону України «Про державну службу» держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: державного службовця, який заподіяв шкоду; посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Таким чином, згідно із положеннями спеціального закону, стягнення з державного службовця (посадової особи) матеріальної шкоди за незаконне звільнення іншого працівника в порядку регресу можливе за умови умисного вчинення такого проступку. Згідно з вимогами закону, проведення службового розслідування є обов`язковим, якщо рішенням суду не встановлено складу кримінального правопорушення в діях посадової, службової особи державного органу, дії якої призвели до збитків державного бюджету.

Підтвердження умисної форми вини державного службовця має здійснюватися на підставі результатів службового розслідування.

Враховуючи наведене, колегія суддів знаходить підставними доводи апеляційної скарги про те, що для задоволення позовної вимоги у даній справі необхідно встановити та довести вину відповідача ОСОБА_1 у формі умислу на протиправне звільнення ОСОБА_2 .

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частина перша статті 81 ЦПК України).

Разом з цим, з матеріалів справи встановлено, що службове розслідування відносно відповідача не проводилося, у матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність умислу в діях ОСОБА_1 при прийнятті, у подальшому скасованого наказу про вільнення ОСОБА_2 , тобто матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач, приймаючи наказ про звільнення ОСОБА_2 , діяв умисно.

Більше того, ОСОБА_1 не був залучений до участі у справі №463/6126/21 за позовом ОСОБА_2 до Укртрансбезпеки про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, а судами не встановлено, що в його діях був умисел на незаконні звільнення працівника.

Враховуючи наведне, колегія суддів приходить висновку, що умисел в діях відповідача, пов`язаних із звільненням працівника, які у подальшому визнані незаконними, не встановлений у передбаченому законом порядку, зокрема, під час проведеного службового розслідування, яке є обов`язковим в таких випадках, однак позивачем проведено не було, також відсутній обґрунтований висновок уповноваженого органу з цього питання, тому підстави для стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди внаслідок незаконного звільнення працівника, відсутні, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення.

З врахуванням безпідставності матеріально-правової вимоги, колегія суддів не надає оцінки грошовому виразу (розміру) такої.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи позов неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, як наслідок неправильного застосування норм матеріального права, дійшов помилкового висновку про задоволенн позовних вимог.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

З врахуванням наведеного, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Виходячи з положень частини тринадцятоїстатті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Асташкіна Арсена Володимировича задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2024 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди внаслідок незаконного звільнення працівника відмовити.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті в користь ОСОБА_1 3220 (три тисячі двісті двадцять) гривень 80 копійок сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 березня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк