Справа № 461/3304/25 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/811/2790/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника Львівської обласної прокуратури Іваськевич Х.І.

представника Головного управління Національної поліції у Львівській області Кісіля Р.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 липня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

в квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа: Державна Казначейська служба України, в якій просить стягнути з Державного бюджету України 578880. 00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що 27 вересня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_2 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004278 внесено відомості про діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Схожі заяви про вчинення кримінального правопорушення написали ще 38 осіб, які в подальшому були визнані потерпілими. 22 січня 2018 року ОСОБА_3 (на даний момент ОСОБА_1 ) повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України, 01 березня 2018 року щодо ОСОБА_1 було складено обвинувальний акт. 12.07.2023 року Галицький районний суд міста Львова виніс виправдувальний вирок, залишений без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України. Суд встановив недоведеність у діях ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 190 КК України. Позивачка зазнала моральної шкоди, пов`язаної з душевними стражданнями у зв`язку з протиправною поведінкою органів досудового розслідування та у зв`язку з приниженням її честі та гідності впродовж всього часу перебування під слідством. Вона знаходилась під слідством з моменту повідомлення про підозру (22 січня 2018 року) до ухвалення рішення Львівським апеляційним судом (01 лютого 2024 року), тобто понад 6 років. Вказує, що була змушена здійснювати захист від необґрунтованого обвинувачення, зазнала погіршення стосунків з родичами та близькими особами, у зв`язку з цим неодноразово відчувала приниження честі та гідності. На стадії досудового розслідування до ОСОБА_1 застосовувався захід забезпечення кримінального провадження - особисте зобов`язання, відповідно до ухвали Галицького районного суду м. Львова від 05.02.2018 року. Застосування заходу забезпечення кримінального провадження призвело до неправомірних обмежень її конституційно гарантованого права на свободу. ОСОБА_1 не могла самостійно та вільно визначати розпорядок свого дня та постійно пам`ятала про накладені судом обмеження. Безпідставне обмеження її прав зумовило додаткові душевні страждання та психотравмуючий ефект. Впродовж всього кримінального провадження позивачка та члени її сім`ї відчували постійне пригнічення, страх перед можливістю застосування інших запобіжних заходів, в тому числі тримання під вартою. Негативний емоційний досвід, зумовлений перебуванням під слідством, значно вилинув на стан фізичного та морального здоров`я позивачки. У 2021 році позивачка перебувала у стані вагітності, яка супроводжувалася загрозою її переривання, що підтверджується відповідним медичним висновком, в результаті нервового напруження та стресових обставин народила сина на 37-му тижні вагітності. Після народження дитини вона була змушена відвідувати судові засідання, маючи на утриманні немовля. Крім того, неправомірні дії правоохоронних органів та прокуратури призвели до того, що заявниця була позбавлена можливості виїзду за кордон після початку воєнних дій. У травні 2017 року мати позивачки, ОСОБА_4 , перенесла оперативне втручання у зв`язку з онкологічним захворюванням та на момент відкриття кримінального провадження проходила курс хіміотерапії, однак вона не могла приділити достатньої уваги за здоров`ям матері через необґрунтовану підозру у вчиненні кримінального правопорушення. У листопаді 2017 року було прооперовано її батька, операція на серці. Водночас працівниками поліції було вилучено її особистий мобільний телефон, який на той момент мав значну матеріальну цінність. Дії правоохоронців фактично позбавили її можливості оперативного доступу до телефонної книги, у якій зберігалися контакти лікарів та близьких родичів, що суттєво ускладнило координацію медичної допомоги її батькові під час підготовки до операції. Вважає, що за 6 років та 11 днів її незаконного перебування під слідством та судом їй має бути виплачена компенсація у розмірі 578880,00 грн., оскільки саме ця сума буде співмірною тим психічним та душевним стражданням, що їй заподіяли неправомірними діями органи досудового розслідування та прокуратури.

З наведених підстав просить стягнути з Державного бюджету України на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду в розмірі 578 880 грн.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 02 липня 2025 року повністю задоволено позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа: Державна Казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду в розмірі 578 880 грн. Судовий збір компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння моральних страждань, причиннонаслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою. Відповідно розмір відшкодування, наведений в рішенні суду першої інстанції, є необгрунтованим і безпідставним. Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» від 09.11.2023 року № 3460-IX визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду встановлено на рівні 1 600 грн. За таких обставин, при розрахунку суми виплати морального відшкодування потрібно брати за основу 1 600 грн, а не 8 000 грн. У зв`язку з цим, визначений судом розмір моральної шкоди є завищеним більш ніж

у п`ять разів, суперечить положенням чинного законодавства та призведе до

незаконного збагачення за рахунок коштів державного бюджету, що не відповідає

принципам розумності та справедливості.З наведених підстав просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 02 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду оскаржило Головне управління Національної поліції у Львівській області,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що позивачка у своїх позовній заяві не наводить мотивів і тверджень, на підставі яких можна підтвердити факт завдання моральних страждань і зміни нормального ритму життя. Додані до позовної заяви матеріали, якими ОСОБА_1 обгрунтовує

ймовірне завдання моральної шкоди, не можуть підтверджувати моральні

страждання, оскільки це процесуальні документи, які притаманні кримінальному

судочинству і передбачені нормами КПК України, відтак не виконують функцію

підтвердження завдання моральної шкоди.Позивачем не надано жодних матеріалів і документів, які б підтверджували завдану моральну шкоду. Просить врахувати відсутність доказів щодо порушення та змін у негативний бік життєвих зв`язків, погіршення відносини з оточуючими, втрати ділових зв`язків, позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань позивача.Позивачем не надано доказів, які встановлюють, що їй було заподіяно фізичний біль та страждання, які вона зазнала у зв`язку з досудовим розслідуванням і слідством.

З наведених підстав просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 02 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської обласної прокуратури Іваськевич Х.І. та представника Головного управління Національної поліції у Львівській області Кісіля Р.Л. на підтримання доводів апеляційних скарг Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок незаконного притягнення позивачки до кримінальної відповідальності, що підтверджується виправдувальним вироком Галицького районного суду міста Львова 12.07.2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року, яким ОСОБА_1 , визнано невинуватою з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України; встановлено недоведеність у діях ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 190 КК України, їй було заподіяно моральну шкоду, при визначенні розміру якої суд першої інстанції, з урахуванням обсягу заподіяної шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, тривалості перебування позивачки під слідством і судом, засад розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 578 880 грн., яку визначив виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та з урахуванням усіх встановлених обставин цієї справи. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що визначаючи розмір моральної шкоди судом врахувано характер і обсяг страждань, яких зазнала позивачка, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що27 вересня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_2 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004278 було внесено відомості про діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України.

22.01.2018 року старша слідча СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Домарецька І.М. за погодженням з прокурором Львівської місцевої прокуратури №1 Ковальчуком М.В., на підставі матеріалів досудового розслідування №0004278 повідомила про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 190 КК України.

01 березня 2018 року, старша слідча СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Домарецька І.М. за погодженням з прокурором Львівської місцевої прокуратури №1 Ковальчуком М.В. склали обвинувальний акт щодо позивачки.

На підставі обвинувального акту Галицький районний суд м. Львова 12 липня 2023 року виніс вирок, яким виправдав позивачку з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України. Суд встановив відсутність у діях позивачки складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 190 КК України.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка перебувала під слідством та судом з 22.01.2018 року по 01.02.2024 року, а саме 72 місяці та 11 днів. Кримінальне переслідування відносно неї тривало з 22.01.2018 року (оголошення підозри) до 01.02.2024 року(набрання виправдувальним вироком законної сили).

На стадії досудового розслідування щодо ОСОБА_1 застосовувався захід забезпечення кримінального провадження - особисте зобов`язання, відповідно до ухвали Галицького районного суду м. Львова від 05.02.2018 року, застосування якого призвело до неправомірних обмежень її конституційно гарантованого права на свободу вона не могла самостійно та вільно визначати розпорядок свого дня.

Позивачка у позовній заяві покликається на те, що вона зазнала моральної шкоди, пов`язаної з душевними стражданнями у зв`язку з протиправною поведінкою з боку органів досудового розслідування та у зв`язку з приниженням її честі та гідності впродовж всього часу перебування під слідством та судом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної ( немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

У частинах першій, другій та сьомій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Частина перша статті 1173 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Відповідно до статті 1 Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР виникає в особи в разі закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Законом № 266/94-ВР також установлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята й шоста статті 4 цього Закону).

Отже, закриття кримінального провадження щодо особи з підстав, що її реабілітують, є офіційною констатацією незаконності повідомлення її про підозру, складення щодо неї обвинувального акту.

Прийняття відповідного процесуального рішення щодо особи підтверджує протиправність його кримінального переслідування.

Положення ЦК України застосовуються під час визначення підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та свідчать про обов`язкове встановлення під час відшкодування шкоди не тільки підстав для відшкодування, а й того, у чому саме полягала моральна шкода та виходячи з принципів розумності та справедливості під час визначення її розміру.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і під час її визначення враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 709/1173/17).

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви.

Згідно зі статтею 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, у Законі передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 27 липня 2023 року у справі № 568/499/16.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернулася із позовом до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа: Державна Казначейська служба України, в якій просила стягнути з Державного бюджету України на її користь відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду в розмірі 578 880 грн.

Вирішуючи спір, Галицький районний суд м. Львова задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , визначив розмір відшкодування моральної шкоди 578 880 грн., зазначивши в оскаржуваному рішенні, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивачки протягом тривалого часу під слідством і судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка перебувала під слідством і судом з 22.01.2018 року до 01.02.2024 року, а саме 72 місяці та 11 днів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000 грн.

Виходячи з терміну перебування позивачки під слідством та судом, що становить 72 місяці та 11 днів, мінімальний розмір моральної шкоди не може бути меншим, ніж 8000 грн. х 72 місяці 11 днів = 578 880 грн., яку позивачка просила стягнути з Державного бюджету на свою користь, і саме така сума відшкодування моральної шкоди стягнута на користь позивачки оскаржуваним рішенням суду.

З урахуванням пункту 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та періоду перебування позивачки під слідством і судом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що мінімальний розмір моральної шкоди, встановлений законом, становить 578 880 грн.

Тобто, суд першої інстанції правильно визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати станом на час розгляду справи судом.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури про неправильне визначення розміру моральної шкоди, яка на думку апелянта повинна визначатися виходячи 1600.00 грн., а не 8000.00 грн.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов правильного висновку про те, що позивачка довела право на відшкодування завданої їй моральної шкоди у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування й прокуратури.

У постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц, від 15 червня 2022 року у справі № 521/1347/18, від 16 серпня 2023 року у справі № 466/2780/21 викладено правовий висновок, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення втрат потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа.

Визначаючи моральну шкоду, судом першої інстанції враховано характер і обсяг страждань, яких зазнала позивачка, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Компенсація моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, має відображати реальні втрати та страждання заявника, відшкодування шкоди має бути адекватним, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа і що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції в повній мірі було враховано принцип пропорційності, розумності та справедливості, реальні страждання позивачки, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, можливість відновлення немайнових втрат, а відтак доводи апеляційних скарг Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області є необгрунтованими.

Враховуючи конкретні обставини справи, обсяг страждань (душевних і психічних), яких зазнала позивачка, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, зважаючи на вимоги розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди.

Щодо доводів апеляційних скарг Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області про недостатню оцінку судом першої інстанції доказів, наданих позивачкою на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, та завданою моральною шкодою, про недоведеність належними доказами причинно наслідкового зв`язку між діями і моральною шкодою, колегія суддів зазначає, що порушення прав людини чи неправомірне поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції, мають негативний вплив на особу, потерпілу від цих неправомірних дій, викликають у потерпілої особи переживання, в певній мірі і страждання, що завдають їй моральної шкоди.

Покликання Львівської обласної прокуратури на ту обставину, що розмір відшкодування, наведений в рішенні суду першої інстанції, є необгрунтованим і безпідставним, оскільки ч.2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» від 09.11.2023 року № 3460-IX визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду встановлено на рівні 1 600 грн.; при розрахунку суми виплати морального відшкодування потрібно брати за основу 1 600 грн., а не 8 000 грн., спростовується пунктом 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (справа № 6-2203цс15) зазначено, що відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно допрактики Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом апеляційний суд встановив, що Верховний Суд роз`яснює про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому дійшов висновку, що при вирішенні даної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8000,00 грн.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03.12.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк