Єдиний унікальний номер судової справи 484/3875/24
Номер провадження 22-ц/812/421/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

03 березня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Сорочаном Володимиром Олександровичем, рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 18 грудня 2024 року, під головуванням судді Мельничука О.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_3 , Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області про зняття з реєстрації місця проживання,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_3 , про зняття з реєстрації місця проживання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 19 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Мовчан А.С., є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку площею 0.0584 га., з кадастровим номером :08:052:0005.

Нещодавно позивач дізналася, що ОСОБА_2 , яка є колишньою дружиною її чоловіка ОСОБА_4 , зареєструвала в належному їй на праві приватної власності будинку сина ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 в її будинку ніколи не проживав, а завжди проживав з матір`ю по АДРЕСА_2 .

Реєстрація місця проживання ОСОБА_3 в будинку позивача створює для неї перешкоди в розпорядженні власним будинком.

Для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у житловому будинку АДРЕСА_1 позивач звернулася до органу реєстрації, але отримала відмову. Добровільно зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання відповідачі не бажають.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила зняти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з реєстрації у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2024 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнолітнім і зареєстрований по місцю проживання батька, що було узгоджено між ним та матір`ю хлопця, про що остання пояснила в судовому засіданні. Належними доказами вказане позивач не спростувала.

Крім того, підтвердження того, що реєстрація сина чоловіка позивача в належному їй будинку перешкоджає їй у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, останньою не надано, а тому, враховуючи інтереси неповнолітнього, суд вважав, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Сорочана В.О., посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до приписів чинного законодавства, згода батька на реєстрацію дитини має бути виключно в письмовій формі. В даному випадку суд незаконно і нелогічно необхідність доводити відсутність згоди/заяви поклав на сторону, яка заявила про це, а не на сторону, яка це заперечує, тобто стверджує, що така заява є.

Також суд дійшов нелогічного та помилкового висновку про те, що сторона позивача не довела, що реєстрація неповнолітнього сина її чоловіка створює для неї перешкоди, так як такі перешкоди прямо вказані в нормативно-правових актах, і позивач не може розпорядитися своїм нерухомим майном без дозволу органу опіки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - адвокат Бабкова О.С. просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, посилаючись на те, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду відповідають обставинам справи та є обґрунтованими.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції на 03 березня 2025 року, належним чином повідомлені учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги ч.ч.6-8 ст.128, ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Отже, ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 19 травня 2023 року.

Неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до витягу №602/1 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26 лютого 2024 року, зареєстрований з 21 липня 2023 року в будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).

11 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Виконавчого комітету Первомайської міської ради із заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Головним спеціалістом відділу з реєстрації місця проживання, оформлення та видачі паспортів громадянина України Управління з надання адміністративних послуг та реєстрації Виконавчого комітету Первомайської міської ради було відмовлено ОСОБА_1 у знятті з декларованого/зареєстрованого місця (перебування) проживання ОСОБА_3 на підставі пп.2 п.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (а.с.6).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлення порядку надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг регулюються Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» за №1871-IX від 05 листопада 2021 року, який набрав чинності з 01 грудня 2021 року.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1 цього Закону України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, відповідно до їхніх прав та свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Дія цього Закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом.

Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

За приписами ч.2 ст.4 цього Закону порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Відповідно до ч.7 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, передбаченого статтею 15 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Згідно з п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі:

1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5;

2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується);

3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи;

4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Отже, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі №6-57цс11 та Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі №686/19928/17 (провадження №61-43687ск18), зроблено висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням.

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №509/1963/17 (провадження №61-8698ск20) зазначено, що вимога про зняття особи з реєстрації місця проживання може бути пред`явлена разом з однією із вимог про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Згідно із позовною заявою з іншими вимогами, окрім зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , позивач не зверталась.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17, провадження №12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18.

У постанові від 12 грудня 2018 року в справі №399/142/16-ц (провадження №14-508цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Верховний Суд зауважував, що вирішуючи спір та оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи вимога на захист цивільного права відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

У зв`язку з наведеним, спосіб захисту порушеного права користування будинком, який обрала позивач ОСОБА_1 зняття з реєстрації місця проживання особи ОСОБА_3 є неефективним з урахуванням підстав та змісту позову у цій справі, не відновлює порушеного права позивача.

За такого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , але помилився з правовими підставами такої відмови.

За таких обставин, керуючись ч.4 ст.376 ЦПК України, судове рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2024 року слід змінити в частині правого обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі судове рішення підлягає зміні лише в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, то розподіл судових витрат колегія суддів не здійснює.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Сорочаном Володимиром Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2024 року змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 06 березня 2025 року