Провадження № 22-ц/801/538/2025
№22-ц/801/667/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2025 рокуСправа № 127/30153/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,
за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,
за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Дубінського Ю.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/30153/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2025 року, які ухвалила суддя Романюк Л.Ф. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст рішення складено 13 грудня 2024 року, повний текст додаткового рішення складено 07 січня 2025 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, мотивуючи позовні вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2013 року, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 січня 2023 року (справа № 127/25438/22) було розірвано.

Під час перебування в шлюбі, сторони набули спільне майно, а саме: житловий будинок з господарськими прибудовами загальною площею 72,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 12 серпня 2017 року; земельна ділянка за кадастровим № :03:047:0109, загальною площею 0,0631 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 12 серпня 2017 року; вбудоване нежитлове приміщення № 101, загальною площею 70 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 03 серпня 2022 року.

У зв`язку з прийняттям в експлуатацію самовільної добудови, загальна площа будинку - 80,7 кв.м, житлова 29,9 кв.м. Зміни до державного реєстру речових прав внесені 09 вересня 2024 року, що підтверджується інформаційною довідкою від 16 жовтня 2024 року.

Таким чином, в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просив суд:

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право приватної власності на:

- 27/100 часток житлового будинку з господарськими прибудовами загальною площею 80,7 кв. м., житловою 29,9 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_3 ;

- 27/100 часток земельної ділянки за кадастровим № :03:047:0109, загальною площею 0,0631 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;

- Ціле нежитлове приміщення № 101, загальною площею 70 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право приватної власності на:

- 63/100 часток житлового будинку з господарськими прибудовами загальною площею 80,7 кв. м., житловою 29,9 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_3 ;

- 63/100 часток земельної ділянки за кадастровим № :03:047:0109, загальною площею 0,0631 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Стягнути судові витрати з відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право приватної власності на:

часток житлового будинку з господарськими прибудовами загальною площею 80,7 кв. м., житловою 29,9 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_3 ;

часток земельної ділянки за кадастровим № :03:047:0109, загальною площею 0,0631 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;

нежитлового приміщення № 101, загальною площею 70 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 .

Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право приватної власності на:

часток житлового будинку з господарськими прибудовами загальною площею 80,7 кв. м., житловою 29,9 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_3 ;

часток земельної ділянки за кадастровим № :03:047:0109, загальною площею 0,0631 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;

нежитлового приміщення № 101, загальною площею 70 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 6710 грн судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2025 року заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7500 грн витрат на правничу допомогу та 8100 грн витрат на проведення судової комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи. В решті вимог заяви відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Чернілевська Р.В. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконними, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права, а викладені висновки суду є такими, що не відповідають вимогам справедливості судового рішення. Просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, що позивач звертав увагу суду першої інстанції на той факт, що саме ним укладався договір завдатку при набутті у власність вказаного нежитлового приміщення, оскільки саме позивач мав намір використовувати це приміщення для здійснення господарської діяльності та отримання прибутку. Відповідач господарську діяльність не веде, однак вказані аргументи позивача судом першої інстанції були проігноровані.

Крім того, представник ОСОБА_1 адвокат Чернілевська Р.В. подала апеляційну скаргу на додаткове рішення, оскільки вважає його незаконним, тому просила додаткове рішення суду від 06 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені на стадії розгляду справи судом першої інстанції в сумі 15000 грн, а також судові витрати на проведення судової комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи в сумі 16200 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя були задоволенні в повному обсязі, незважаючи на те, що такий поділ був здійснений у інший спосіб, ніж просив позивач, тому судові витрати підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзивах на апеляційні скарги представник ОСОБА_3 адвокат Дубінський Ю.Я. просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін. Крім того, просив стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення відповідають.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебуваючи в зареєстрованому шлюбі придбали наступне нерухоме майно: житловий будинок з господарськими прибудовами загальною площею 72,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 12 серпня 2017 року; земельна ділянка за кадастровим № :03:047:0109, загальною площею 0,0631 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 12 серпня 2017 року; вбудоване нежитлове приміщення № 101, загальною площею 70 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 03 серпня 2022 року.

У зв`язку з прийняттям в експлуатацію самовільної добудови, загальна площа будинку - 80,7 кв.м, житлова 29,9 кв.м. Зміни до державного реєстру речових прав внесені 09 вересня 2024 року, що підтверджується інформаційною довідкою від 16 жовтня 2024 року.

Згідно із ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту, про що зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст. 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (ст.57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано: «ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено: «відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Сторони не заперечують, що спірне нерухоме майно придбано в період їх спільного подружнього життя для їх сім`ї.

Позивач заперечує щодо визначеного судом першої інстанції розміру часток, зазначивши, що саме ним укладався договір завдатку при набутті у власність вказаного нежитлового приміщення, оскільки саме він має намір використовувати це приміщення для здійснення господарської діяльності та отримання прибутку.

Проте апеляційний суд вважає такі аргументи позивача безпідставними, оскільки матеріали справи не місять відомостей про те, що ОСОБА_1 займається підприємницькою діяльністю та використовує спірне нежитлове приміщення для здійснення господарської діяльності.

У постановах Верховного Суду у справах №6-612цс15, №6-2641цс15 зазначено, що для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановлені факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування свої вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно, зокрема, встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Набуття майна під час шлюбу майна створює презумпцію права спільної сумісної власності цього майна за подружжям, яка не потребує доказування та існує, поки не спростована.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 331/5662/18 (провадження № 61-6033св23) зазначено: «за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що спірна майно було придбано подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, обґрунтовано виходив із того, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч.3 ст. 70 СК України відсутні, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачем не доведена. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 грудня 2019 року (справа № 297/2837/17 (провадження № 61-7846 св19)).

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову, а саме про поділ спільного сумісного майна сторін, визнавши за кожним із них у рівних частках, по частині за кожним, право власності на спірне майно.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 7500 грн та 8100 грн витрат на проведення судової комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, суд першої інстанції вірно врахував вимоги ст. ст. 137, ч. 4 ст. 141 ЦПК України, а також тривалість і складність справи та виконані адвокатом роботи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, предмет позовних вимог та значення справи для сторін, співмірність гонорару із складністю справи та те, що позовні вимоги задоволені частково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, підстав для скасування додаткового рішення не має.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухвалених у справі судових рішень та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення та додаткове рішення суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Враховуючи те, апеляційні скарги судом апеляційної інстанції залишені без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін, представником ОСОБА_3 - адвокатом Дубінським Ю.Я. надано докази понесення витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн, а саме: детальний опис робіт (наданих послуг) від 05 січня 2025 року; додаток №1 до договору №11/12-23 від 11 грудня 2023 року про надання правничої допомоги від 04 лютого 2025 року, згідно якого розмір витрат на правничу допомогу становить 3000 грн.

На переконання колегії суддів, витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн є співмірними із складністю даної справи та виконаними адвокатом об`ємом роботи, витраченого часу під час розгляду справи в апеляційному суді, розмір таких витрат відповідає критерію реальності, розумності їхнього розміру, а відтак колегія суддів дійшла висновку про стягнення витрат на правничу допомогу, та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн, який буде відповідати критерію розумності, виваженості та справедливості.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 березня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Міхасішин І.В.

Стадник І.М.