Справа № 496/6217/23
№ провадження 2/495/759/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у затвердженні мирової угоди

"07" березня 2025 р. м. Білгород - Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючої одноособово судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря - Фоменко В.С.,

представника позивача - адвоката Галинського В.С.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

справа № 496/6217/23

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород - Дністровському Одеської області спільну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про затвердження Мирової угоди у справі № 496/6217/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Маяківської сільської ради про визначення місце проживання дитини - ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Маяківської сільської ради про визначення місце проживання дитини - ОСОБА_3 .

29 січня 2025 року до суду надійшла спільна заява про укладення мирової угоди, у якій сторони просять цивільну справу № 496/6217/23 за за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Маяківської сільської ради про визначення місце проживання дитини закрити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком, та надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини - ОСОБА_3 , за зареєстрованим місцем проживання батька ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 .

Представник позивача, позивач заяву підтримали та просять суд її задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні з заявою погодилася, просить суд її задовольнити.

Вислухавши представника позивача, позивача, відповідача, ознайомившись зі змістом мирової угоди, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для затвердження мирової угоди, виходячи з наступного.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає, у тому числі, можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч.7 ст.49 ЦПК України сторони можуть примиритися, у тому числі шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу. Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою.

Статтею 207 ЦПК України встановлено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Дослідивши умови мирової угоди, суд дійшов висновку про те, що подана сторонами мирова угода від 29 січня 2025 року не відповідає вимогам статті 207 ЦПК України.

Відповідно до умов мирової угоди:

«1.4. ОСОБА_2 зобов`язується забезпечити дитині належні умови для проживання, виховання, навчання та розвитку відповідно до віку, потреб та законодавства країни проживання дитини - ОСОБА_3 .

1.5. ОСОБА_1 зберігає право на спілкування з дитиною - ОСОБА_3 безперешкодно в будь-який час, не порушуючи режиму дня дитини, спілкуватися з ОСОБА_3 в телефонному режимі, та за допомогою відео зв`язку, соціальних мереж тощо. Графік спілкування матері з дитиною встановлюється за взаємною домовленістю сторін або окремою угодою. ОСОБА_2 зобов`язується не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю - ОСОБА_1 »

Як встановлено частинами 4, 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Правовідносини батьків щодо визначення місця проживання малолітньої дитини врегульовані статтею 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України), частина 1 якої визначає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Однак, умови мирової угоди не містять відомостей про те, що вона була укладена в присутності представника органу опіки та піклування, який до цього з`ясував думку дитини щодо визначення місця її проживання разом з батьком.

Таким чином, умови мирової угоди виходять за межі предмета спору, так як, крім питання визначення місця проживання малолітньої дитини, вони визначають умови участі у вихованні та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є іншим предметом позовних вимог, а таких вимог ОСОБА_2 не заявляв.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що у матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своєму листі від 24.01.2024 року за вих. № 172/0/208-24, з метою забезпечення методичною інформацією з питань правозастосування, звернув увагу на ту обставину, що під час дії правового режиму воєнного стану перед судовою системою постали виклики, зокрема, під час розгляду сімейних спорів, пов`язаних з такими відносинами. Серед таких викликів зростання кількості справ позовного провадження про визначення місця проживання дитини з батьком, в яких позов батька наперед визнається мамою дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 9 Конвенції на держави-учасниці покладається обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним утому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Верховний Суд зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17, провадження 61-37492св18, від 16 листопада 2020 року у справі № 313/310/18, провадження № 61-4263св20, від 06 лютого 2019 року у справі №127/15879/17-ц, провадження № 61-37587ск18.

Так, обставини дійсної наявності потреби у визначення місця проживання малолітньої дитиниОСОБА_3 , а також відповідності інтересам самої дитини, мають значення для вирішення даної справи у зв`язку з чим підлягають повному і всебічному з`ясуванню під час судового розгляду.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що мирова угода порушує права чи охоронювані законом інтереси третіх осіб, суд вважає, що підстави для затвердження мирової угоди відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.49, 207, 353, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У затвердженні мирової угоди, укладеною 29 січня 2025 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - відмовити та призначити судове засідання на 16 квітня 2025 рік о 14.50 годину.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено та проголошено 07 березня 2025 року.

Суддя: