У Х В А Л А

24 лютого 2025 року

м. Київ

справа 361/161/13-ц

провадження № 61-17437 сво 23

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Гулька Б. І. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 01 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц.,

Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що 04 травня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0,

за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 157 000 доларів США, терміном до 04 квітня 2017 року, зі сплатою 13,0 % річних. У цей самий день між ними укладено договір іпотеки на забезпечення виконання кредитних зобов`язань.

12 грудня 2011 року між акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі -

АТ «УкрСиббанк»), яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за умовами яких АТ «УкрСиббанк» відступило

ТОВ «Кей-Колект»право вимоги за договором про надання споживчого кредиту

від 04 травня 2007 року № 0 та забезпечувальними договорами, укладеними з відповідачкою.

ОСОБА_1 , як позичальник, свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту належним чином не виконувала, грошові кошти не повернула, на вимоги не реагувала, унаслідок чого станом на 13 грудня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 158 048,86 доларів США, що еквівалентно 1 263 284,53 грн, з яких 98 496,67 доларів США - кредитна заборгованість, 59 552,19 доларів США - заборгованість по процентам.

З урахуванням викладеного ТОВ «Кей-Колект» просило суд стягнути з

ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту

від 04 травня 2007 року у розмірі 158 048,86 доларів США, що станом на 13 грудня 2012 року еквівалентно 1 263 284,53 грн.

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області

від 24 квітня 2013 року позов ТОВ «Кей-Колект» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 158 048,86 доларів США. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка належним чином взяті на себе зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту, укладеного з АКІБ «УкрСиббанк», не виконувала, унаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої відповідає вимогам закону та умовам кредитного договору. Оскільки відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату судового засідання, у судове засідання не з`явилася, тому суд першої інстанції дійшов висновку про заочний розгляд справи, позивач не заперечував проти такого розгляду справи.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня

2013 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 квітня

2018 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження

за її апеляційною скаргою на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд керувався положеннями частини другої статті 358 ЦПК України, оскільки апеляційну скаргу було подано після спливу одного року з дня складення повного тексту оскарженого судового рішення. При цьому поважність причин пропуску такого строку значення немає.

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2018 року залишено без змін (провадження № 61-37352сво18).

Короткий зміст вимог заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року у справі № 361/161/13-ц за нововиявленими обставинами.

Посилалася на те, що 12 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки,

за умовами яких АТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги

за кредитним договором від 04 травня 2007 року № 0 та договором іпотеки № 34798-Б, укладеними з нею.

ТОВ «Кей-Колект» надало до позовної заяви письмові докази на обґрунтування своїх позовних вимог, у тому числі копію договору про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0, розрахунок суми заборгованості за кредитним договором, копію договору факторингу від 12 грудня 2011 року № 1, виписку з договору факторингу № 1.

07 липня 2016 року із відкриттям матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 0004512, відомості про яке до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені 04 грудня 2015 року, порушеного по факту самоправства, крадіжки та спричинення її родині тілесних ушкоджень співробітниками ТОВ «Кей-Колект», в якому вона є потерпілою, їй стало відомо про те, що ТОВ «Кей-Колект» не набуло прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0, укладеним між нею та АКІБ «УкрСиббанк».

Під час здійснення досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 до слідчого відділу надані завірені копії договору відступлення прав вимоги та усіх документів, на підставі яких він посвідчувався, а також копію повідомлення ТОВ «Кей-Колект» стосовно запису у Державному реєстрі іпотек

від 30 листопада 2006 року № 4146595 про заміну іпотекодержателя. Із наданого нотаріусом переліку документів вбачається, що договір про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0 у ньому відсутній, а 12 грудня

2011 року між АТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення прав вимоги за іншим кредитним договором № 0, укладеним 30 листопада 2006 року між нею

і АКІБ «УкрСиббанк», та договором іпотеки від 30 листопада 2006 року № 34798.

Таким чином, вважала, що ТОВ «Кей-Колект» не набуло право вимоги

за договором про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року

№ 0.

Зазначала про те, що факт відсутності нотаріально посвідченого договору відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту

від 04 травня 2007 року № 0 є нововиявленою обставиною, яка їй не була відома, оскільки вона не є стороною договору факторингу та договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами, що укладалися 12 грудня 2011 року між ТОВ «Кей-Колект» і АТ «УкрСиббанк», обставини їх укладення їй відомі не були.

Отже, ТОВ «Кей-Колект», звертаючись у 2013 році до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0, не надало доказів отримання ним права вимоги за цим правочином.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд задовольнити заяву про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року у справі № 361/161/13-ц за нововиявленими

обставинами та скасувати його, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» відмовити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня

2022 року у складі судді Дутчака І. М. заяву ОСОБА_4 задоволено, скасовано за нововиявленими обставинами заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено ТОВ «Кей-Колект» у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вказані заявником обставини існували на момент ухвалення 24 квітня 2013 року заочного рішення Броварським міськрайонним судом Київської області, є істотними для справи, але не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі відповідачу на час розгляду справи, оскільки ОСОБА_4 не є стороною укладеного 12 грудня 2011 року між банком і ТОВ «Кей-Колект» договору відступлення прав вимоги. Заявник дійсно не могла знати про ці обставини, що не спростовано позивачем, а отже, є достатньою правовою підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Отже, оскільки відсутні докази набуття ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за договором іпотеки, тому останнє також не набуло права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0, так як ці зобов`язання є неподільними і у разі існування зобов`язання забезпечувального характеру щодо головного зобов`язання, за яким відступається право вимоги на підставі договору факторингу, відповідні забезпечувальні права кредитора також передаються новому кредитору у порядку, визначеному законодавством.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції за нововиявленими обставинами

Постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року апеляційні скарги ТОВ «Кей-Колект» та АТ «УкрСиббанк» задоволено. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нову постанову. Заяву ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року залишено без задоволення, рішення (заочне) Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року залишено у силі.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при ухваленні 24 квітня

2013 року заочного рішення Броварським міськрайонним судом Київської

області досліджувались обставини, пов`язані з укладенням 12 грудня 2011 року

АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договору факторингу і договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саєнко Е. В., надано правову оцінку цим договорам. Судом було встановлено, що ТОВ «Кей-Колект» набуло права вимагати погашення заборгованості за кредитним договором від 04 травня

2007 року № 0. Отже, задовольняючи заяву ОСОБА_4 та ухвалюючи рішення від 19 грудня 2022 року, суд першої інстанції фактично здійснив переоцінку тих обставин та доказів, які вже оцінювалися судом під час розгляду справи, на підставі нових доказів, що є недопустимим.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, а не звернення стягнення на предмет іпотеки, або інші вимоги, які могли стосуватися договорів забезпечення, отже, вказана обставина не впливає сама по собі на дійсність вимог за кредитним договором.

Оскільки наведені ОСОБА_4 обставини у заяві про перегляд судового рішення не є нововиявленими у розумінні вимог статті 423 ЦПК України, тому апеляційний суд дійшов висновку, що вказана її заява є необґрунтованою й задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року скасувати й залишити у силі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2022 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2024 року поновлено

ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року. відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Відмовлено у задоволенні клопотання

ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду

від 01 листопада 2023 року.

У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

У зв`язку з відставкою судді ОСОБА_5 на підставі службової записки Секретаря Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Фаловської І. М., розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2024 року

№ 1186/0/226-24 справу передано на повторний автоматизований розподіл судових справ.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 жовтня 2024 року справу передано судді-доповідачеві

Краснощокову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Гудима Д. А.,

Пархоменко П. І.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2024 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 рокувищевказану справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудні 2024 року вищевказану справу прийнято до розгляду та призначено її розгляд Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Верховний Суд відповідно до положень частини сьомої статті 404 ЦПК України звернувся до Науково-консультативної ради при Верховному Суді стосовно підготовки наукових висновків, які були Верховному Суду надані.

Наукові висновки є однаковими за змістом і зводяться до висновків, наведених у мотивувальній частині ухвали.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні рішення від 19 грудня 2022 року були встановлені обставини, що позивач права вимоги за кредитним договором від 04 травня 2007 року

№ 0 до ОСОБА_4 , як позичальника, не набув.

Вищевказані обставини існували на момент ухвалення 24 квітня 2013 року заочного рішення міськрайонним судом, вони є істотними для справи і не могли бути відомі відповідачці, оскільки ОСОБА_1 не є стороною договору відступлення прав вимоги від 12 грудня 2011 року, укладеного між

АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». Ці обставини для неї є нововиявленими.

Отже, позивач не надав суду доказів на підтвердження набуття права вимоги до відповідачки, яке підтверджувалося би відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо іпотекодержателя реєстраційного номеру іпотеки № 4911129.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог процесуального закону переоцінив докази, які вірно оцінив районний суд, задовольняючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2024 року АТ «УкрСиббанк»подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова Київського апеляційного суду

від 01 листопада 2023 року є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають.

Позовні вимоги ґрунтувалися виключно на доведеному факті наявності непогашеної заборгованості за кредитним договором, право вимоги за яким перейшло від АТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору факторингу. Ніяким чином позовні вимоги іпотечних договорів не стосувалися. Всі справи, що перелічені ОСОБА_4 , не мають відношення до спору, що є предметом розгляду у цій справі. Наведені заявником підстави не були нововиявленими, так як не входять до переліку обставин, передбачених статтею 423 ЦПК України, та не впливають на мотиви суду щодо наявності підстав для задоволення позову, а тому касаційна скарга є необґрунтованою.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

04 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 157 000 доларів США, терміном до 04 квітня 2017 року, зі сплатою 13,0 % річних.

04 травня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 34798-б, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,0769 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 242-243, т. 1).

12 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником

АКІБ «УкрСиббанк», та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за умовами яких

АТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0 та забезпечувальними договорами, укладеними з відповідачкою.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області

від 24 квітня 2013 року позов ТОВ «Кей-Колект» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 158 048,86 доларів США. Вирішено питання про розподіл судового збору.

ОСОБА_1 при поданні заяви про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року за нововиявленими обставинами вказувала про те, що ТОВ «Кей-Колект» не надало доказів отримання ним права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0, оскільки при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області Саєнко Е. В. до слідчого відділу надані завірені копії договору відступлення прав вимоги та усіх документів, на підставі яких він посвідчувався, а також копію повідомлення ТОВ «Кей-Колект» стосовно запису у Державному реєстрі іпотек від 30 листопада 2006 року

№ 4146595 про заміну іпотекодержателя. Із наданого нотаріусом переліку документів вбачається, що договір про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0 у ньому відсутній, а 12 грудня 2011 року між

АТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1

та договір відступлення прав вимоги за іншим кредитним договором

№ 0, укладеним 30 листопада 2006 року між нею і АКІБ «УкрСиббанк», та договором іпотеки від 30 листопада 2006 року № 34798.

Вважала, що факт відсутності нотаріально посвідченого договору відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0 є нововиявленою обставиною, яка їй не була відома, оскільки вона не є стороною договору факторингу та договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами, що укладалися 12 грудня 2011 року між ТОВ «Кей-Колект» і АТ «УкрСиббанк», обставини їх укладення їй відомі не були.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з посиланням на частину другу статті 403 ЦПК України, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходила з того, що необхідно відступити від правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 2-190/2011 (провадження № 61-35193св18), від 06 березня 2019 року у справі № 755/21917/14-ц (провадження № 61-24916св18), від 03 липня 2019 року у справі № 200/9663/16-ц (провадження № 61-40582св18), від 15 липня 2020 року у справі № 466/543/14-ц (провадження № 61-7223св20), від 15 липня 2020 року у справі № 2-215/11 (провадження № 61-46492св18), від 24 лютого 2021 року у справі № 504/1852/13-ц (провадження № 61-2237св20), від 17 травня 2023 року у справі № 357/9196/18 (провадження № 61-1356св23), від 16 серпня 2023 року у справі № 299/1923/16-ц (провадження № 61-5169св22), від 04 жовтня 2023 року у справі № 756/217/15-ц (провадження № 61-4067св23).

Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах, викликана тим, що колегії суддів з різних судових палат дійшли висновку про те, що апеляційний суд після скасування рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами і ухвалення судом першої інстанції рішення має перевірити його законність по суті та прийняти рішення за результатами розгляду апеляційної скарги відповідно до положень статті 374 ЦПК України. Відтак, повноважень скасовувати таке рішення і постановлювати процесуальний документ з приводу розгляду заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, відмовляти в її задоволенні, тобто розглядати заяву по суті, апеляційний суд не має, так як це є компетенцією суду, судове рішення якого переглядається.

Тобто, за таким підходом при задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами таке рішення окремо не оскаржується, а перевіряється в межах розгляду скарги на рішення суду, ухваленого за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами по суті, оскільки процесуальних повноважень скасувати рішення щодо розгляду заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами та ухвалити власне, направити питання до суду першої інстанції для продовження розгляду (для вирішення питання відкриття провадження у справі) апеляційний суд не має.

Крім того, Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду сформовано практику, за якої суд касаційної інстанції також позбавлений відповідних процесуальних повноважень, а заява про перегляд судового рішення суду за нововиявленими обставинами по суті може бути розглянуто лише судом, що ухвалив оскаржуване судове рішення.

Колегія суддів звернула увагу, що застосовуваний Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду підхід ґрунтується на відповідній практиці Верховного Суду України і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка сформована ще при застосуванні норм ЦПК України у редакції 1963 року, який був чинним до 01 січня 2005 року, та передбачав, що ухвала суду про задоволення заяви про перегляд рішення або ухвали у зв`язку з нововиявленими обставинами оскарженню не підлягає (стаття 347-7), натомість суд апеляційної інстанції мав повноваження скасовувати рішення суду першої інстанції і направляти справу на новий розгляд (стаття 305).

Разом з тим, у судовій практиці Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду та Касаційного адміністративного суду по-іншому застосовуються положення процесуального закону стосовно повноважень суду касаційної (апеляційної) інстанції, реалізованих за наслідками перегляду судового рішення, ухваленого за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 910/1415/18, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, оскаржені судові рішення скасував. Ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні заяви про перегляд рішення господарського суду за нововиявленими обставинами, а рішення господарського суду, яке переглядалось за нововиявленими обставинами, залишив у силі.

У постанові від 24 грудня 2020 року у справі № 910/4818/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову суду апеляційної інстанції. Дійшов висновку про наявність підстав для її скасування та відмовив у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови апеляційного господарського суду, яка переглядалось за нововиявленими обставинами, залишив її в силі.

У постанові від 02 березня 2021 року у справі № 1.380.2019.001081 Верховний Суд

у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу задовольнив, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду

від 26 листопада 2019 року скасував, ухвалив нову постанову й відмовив у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2019 року залишив без змін.

Таким чином, Касаційний господарський суд та Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду безпосередньо розглядають заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судових рішень, ухвалених судами нижчих інстанцій, які подавались до цих судів, відповідно, підтримують аналогічний порядок перегляду таких справи судами апеляційної інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив про необхідність відступлення від висновків щодо відсутності повноважень у судів вищих інстанцій ухвалювати судові рішення по суті питання про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами і зробити висновок про те, що суди вищих інстанцій, переглядаючи судові рішення, ухвалені за наслідком перегляду за нововиявленими обставинами, уповноважені переглядати такі рішення в повному обсязі і постановлювати рішення з приводу розгляду заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами по суті.

Таке вирішення зазначеного процесуального питання очевидно є більш ефективним з точки зору дотримання розумних строків розгляду справ і ухвалення остаточних судових рішень, додержання юридичної визначеності в аспекті поваги до принципу остаточності рішення суду.

Чинний ЦПК України не встановлює обмежень повноти компетенції судів апеляційної (касаційної) інстанції при перегляді таких рішень у випадку задоволення заяви про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, а протилежне тлумачення положень частини першої статті 425, частини сьомої статті 429 ЦПК України не є процесуально виправданим та не узгоджується з положеннями ЦПК України у редакції 2014 року.

Колегія суддів акцентувала увагу, що Касаційний цивільний суд у складі колегій всіх судових палат неодноразово звертався до Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правої проблеми з приводу застосування відповідних процесуальних норм судами різних юрисдикцій (див.: ухвали Верховного Суду

від 24 травня 2023 року у справі № 299/1923/16-ц (провадження № 61-5169св22),

від 07 серпня 2024 року у справі № 522/5195/15-ц (провадження № 61-13462св23), від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-747/11 (провадження № 61-17738св23)).

Однак ухвалами Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року,

від 10 вересня 2024 року та 13 листопада 2024 року відповідно справи повернуто на розгляд колегій суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зокрема, у зв`язку з тим, що обставини справи, що переглядається, є неподібними з обставинами у справах, на які наводилось посилання. А в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 2-747/11 (провадження

№ 14-130цс24) вказано, що колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду фактично ставить питання про відступ від своїх же висновків, що належить до компетенції палати або об`єднаної палати цього ж суду, який відповідно до законодавчо визначених повноважень може перевірити правильність висновків судів попередніх інстанцій, дати оцінку законності і обґрунтованості ухвалених цими судами рішень та дійти власного висновку щодо застосування відповідних норм права в спірних правовідносинах.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині другій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Щодо загальних принципів перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами

Рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами. Підставами для такого перегляду є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (частина перша та пункт 1 частини другої статті 423 ЦПК України).

Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 19/028-10/13 від 30 червня 2020 року (пункти 7.4-7.5)).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 726/938/18).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України нововиявленими є обставини, які: а) входять до предмета доказування у відповідній справі; б) обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; в) існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; г) спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; д) не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/10129/17 від 22 січня 2019 року (пункт 26)).

Не є нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці доказів, які вже оцінив суд у процесі розгляду справи. Крім того, судове рішення не можна переглядати у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені частиною другою статті 423 ЦПК України, відсутні, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 423 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи (див.: зазначену постанову у справі № 127/10129/17 (пункти 27, 28)).

Не належать до нововиявлених нові обставини, які виникли або змінилися після ухвалення судом рішення, новий доказ або нове обґрунтування позовних вимог чи заперечень проти позову. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювали суди під час розгляду справи (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/819/18 від 14 квітня 2021 року (пункт 6.38)).

Щодо визначення «суд, встановлений законом» та право на справедливий судовий розгляд

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплює право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Одним із елементів права на справедливий судовий розгляд, що текстуально закріплений у цій статті, є вимога, згідно з якою суд має бути «встановлений законом».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово підкреслював, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції суд має бути «встановлений законом», що відбиває принцип верховенства права, який є невід`ємною складовою системи захисту, встановленої ЄКПЛ та Протоколами до неї (див.: Jorgic v. Germany, no. 74613/01, § 64, ECHR 2007-III).

Зазначена вимога тісно пов`язана з іншими важливими вимогами статті 6 Конвенції, а саме незалежністю та неупередженістю суду, які у сукупності відбивають той рівень довіри, який суди мають викликати в суспільстві (див.: Morice v. France [GC], no. 29369/10, § 78, 23 April 201). Передусім зазначена вимога має тлумачитися буквально з точки зору наявності правової основи існування суду, адже метою її закріплення у пункті 1 статті 6 Конвенції необхідність забезпечення того, щоб судова система у демократичному суспільстві не залежала від розсуду органів виконавчої влади, а натомість регулювалася законом, ухваленим парламентом (див.: Zand v. Austria, no. 7360/76, 12 October 1978).

Системне тлумачення практики ЄСПЛ щодо застосування пункту 1 статті 6 Конвенції дає підстави виокремити, серед інших, таку складову поняття «суд, встановлений законом», як компетенційна, що відбиває, з одного боку, правильне застосування правил юрисдикції, а з іншого - використання судом при розгляді та вирішенні справ виключно повноважень, передбачених процесуальним законодавством.

Вихід суду за межі повноважень, встановлених законом, неодноразово дослужувалося ЄСПЛ. У низці справ проти України, зокрема, «Sokurenko and Strygun v. Ukraine», «Bazalt Impeks TOV v. Ukraine», «Veritas v. Ukraine», ЄСПЛ було встановлено порушення пункту 1 статті 6 Конвенції через перевищення Верховним Судом України своїх повноважень, адже за наслідками перегляду судових рішень Верховний Суд України скасовував рішення суду касаційної інстанції та залишав в силі рішення суду апеляційної інстанції, хоча за чинними на момент розгляду справи нормами ГПК України Верховний Суд України таких повноважень не мав.

ЄСПЛ у пункті 47 рішення у справі «Дія-97» проти України» від 21 жовтня 2010 року зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до всіх - не лише до сторін провадження, а й до національних судів.

Процесуальний закон надає учасникам судового процесу відповідні процесуальні гарантії, які забезпечують їм реалізацію права на справедливий судовий розгляд, яке закріплене в статті 6 Конвенції. У вузькому значенні право на справедливий судовий розгляд називається правом на належну судову процедуру.

У рішенні у справі «Олександр Волков проти України» (пункт 143) ЄСПЛ констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності та що сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (пункт 24) ЄСПЛ повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», а й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, суд, який не дотримується норм процесуального закону, не може в розумінні прецедентної практики ЄСПЛ вважатися «судом, заснованим на законних підставах», що означатиме порушення права на справедливий суд.

Чи є у суду вищої інстанції процесуальні повноваження скасовувати рішення суду попередньої інстанції і ухвалювати нове судове рішення з приводу розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами відповідного рішення суду й відмовляти в її задоволенні, тобто переглядати не рішення суду, а заяву по суті

Відповідно до частини тринадцятої статті 33 ЦПК України розгляд заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами здійснюється тим самим складом суду, який ухвалив рішення, що переглядається, якщо справа розглядалася суддею одноособово або у складі колегії суддів. Якщо такий склад суду сформувати неможливо, суддя або колегія суддів для розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами визначається в порядку, встановленому частиною першою цієї статті. Розгляд заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами здійснюється палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою, якщо рішення, що переглядається, ухвалено відповідно палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою.

Статтею 34 ЦПК України унормовано, що перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами здійснюється судом у такому самому кількісному складі, в якому ці рішення були ухвалені (одноособово або колегіально).

Згідно зі статтею 425 ЦПК України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення (частина перша). Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення (частина друга. Заява про перегляд судового рішення з підстави, визначеної пунктом 2 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до Верховного Суду і розглядається у складі Великої Палати (частина третя).

Тлумачення наведених норм права дає можливість виснувати, що таке законодавче регулювання обґрунтовується тим, що традиційно перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами вважається видом перегляду, в якому відсутня помилка суду при первісному розгляді справи, а нововиявлені обставини мають об`єктивний характер, саме тому і повноваження щодо перегляду належать не суду вищої інстанції, як це має місце при апеляційному та касаційному видах перегляду, а суду, який ухвалив рішення по суті справи, який відповідно і вважається «судом, встановленим законом» у цьому випадку.

Згідно з частиною сьомою статті 429 ЦПК України судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.

Зазначене свідчить про те, що судові рішення, ухвалені за результатами перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, виступають об`єктами оскарження на загальних підставах, а отже, виникає питання про повноваження суду вищої інстанції при перегляді таких судових рішень.

Об`єднана палата доходить висновку, що в цьому випадку суд апеляційної інстанції не має повноважень скасовувати рішення судів попередніх інстанцій і розглядати зазначену заяву по суті з огляду на таке.

По-перше, відповідно до положень ЦПК України «судом, встановленим законом», який має повноваження переглядати судові рішення за нововиявленими обставинами, відповідно до положень частини першої статті 425 ЦПК України є саме суд, який ухвалив судове рішення, а не суд вищої інстанції. Відповідні повноваження випливають із сутності перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами та мети такого перегляду.

Відтак, розгляд такої заяви судом апеляційної інстанції по суті призводитиме до порушення гарантії «суду, встановленого законом» у контексті пункту 1 статті Конвенції.

По-друге, предмет судової діяльності під час перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами полягає у встановленні факту наявності або відсутності нововиявлених обставин та перегляду судового рішення з їх урахуванням. Зважаючи на те, що під нововиявленими обставинами слід розуміти обставини, які не були та не могли бути відомі ані суду, ані учасникам справи на момент розгляду справи, однак які мають істотне значення для вирішення справи, зазначений вид перегляду пов`язаний із необхідністю оцінки доказів за умови констатації наявності нововиявлених обставин, що не є властивим для суду касаційної інстанції.

Відтак, Об`єднана палата вважає, що розгляд заяви по суті має здійснюватися саме судом, який ухвалив рішення, а не судом апеляційної інстанції.

Тому суд апеляційної інстанції не повинен перебирати на себе повноваження судів нижчих інстанцій в межах зазначеного виду перегляду.

Зазначене кореспондується також із повноваженнями суду касаційної інстанції, закріпленими у пункті 2 частини першої статті 409 ЦПК України, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Щодо урахування балансу інтересів: ефективність судочинства чи компетенційні повноваження суду

Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати, колегія суддів зазначала, що необхідно врахувати більш ефективність вирішення спірного питання вищестоящим судом при перегляді судового рішення по суті спору, так і з точки зору дотримання розумних строків розгляду справи.

При відповіді на зазначене питання Об`єднана палата перш за все звертає увагу на те, чи є вимога «суду, встановленого законом» у частині необхідності дотримання компетенційних повноважень суду абсолютною гарантією права на справедливий судовий розгляд у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що останній виходить із того, що вимога «суду, встановленого законом» має трактуватися як абсолютна вимога, яка є складовою принципу законності, що передбачає існування законодавчих приписів, якими визначені межі дискреційних повноважень органів державної влади, їх допустимого втручання у реалізацію прав людини з метою убезпечення від свавілля держави. Крім того, у практиці ЄСПЛ вимога «суду, встановленого законом» розглядається як абсолютна та першочергова при перевірці у тріаді вимог до належного суду («незалежного, неупередженого суду, встановленого законом»).

Відтак, порушення вимоги «суду, встановленого законом» автоматично тягне за собою порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Згідно з конституційним принципом, закладеним у частині другій статті 19 Конституції України, суд як державний орган і суб`єкт публічного права зобов`язаний «...діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Отже, неприпустимо змішувати процедуру перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами та апеляційного перегляду. Зокрема, не можна застосовувати повноваження суду при апеляційному перегляді в процедурі перегляду за нововиявленими обставинами і, навпаки, не можна застосовувати повноваження суду при перегляді за нововиявленими обставинами у процедурі апеляційного перегляду. Адже у процедурі апеляційного перегляду суд переглядає і скасовує (за необхідності) судові рішення нижчих судів і не вправі переглядати власне рішення, а у процедурі перегляду за нововиявленими обставинами суд переглядає і скасовує (за необхідності) власне рішення.

З урахуванням вищенаведеного Об`єднана палата зазначає, що суд, розглядаючи цивільні справи, зобов`язаний вчиняти лише ті процесуальні дії й ухвалювати лише ті процесуальні судові рішення, які прямо визначені процесуальним законом, та не може посилатись на те, що у процесуальному законі відсутня пряма чи імперативна заборона на вчинення певної процесуальної дії чи ухвалення певного процесуального рішення, або зважати на ефективність певного процесуального судового рішення, яке не передбачено процесуальним законом.

З урахуванням викладеного, суд вищої інстанції не має повноважень скасовувати рішення суду попередньої інстанції і постановляти нове судове рішення з приводу розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами відповідного рішення суду, відмовляти в її задоволенні, тобто розглядати таку заяву по суті, оскільки це належить до компетенції суду, судове рішення якого переглядається.

Дійшовши такого висновку, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що ухвалити будь-яке судове рішення у цій справі без відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду є неможливим, а тому передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, виходячи з такого.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в цій ухвалі зазначає про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладених у постановах: Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 грудня 2020 року у справі № 910/1415/18; від 24 грудня 2020 року у справі № 910/4818/16 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду; від 02 березня 2021 року у справі № 1.380.2019.001081 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.

Об'єднана палата зазначає, що відповідно до пункту 23 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження за нововиявленими обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

При цьому суд наділений повноваженнями суду апеляційної інстанції, передбаченими статтею 374 ЦПК України, та як суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову відповідно до статті 381 ЦПК України.

Ця постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку на підставі пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, а саме: рішення суду першої інстанції, ухвалене за результатами перегляду за нововиявленими обставинами, після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції щодо апеляційного перегляду зазначеного рішення, а не щодо перегляду заяви за нововиявленими обставинами.

Таким чином, апеляційний суд після скасування рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами і ухвалення судом першої інстанції рішення має перевірити його законність по суті та прийняти рішення за результатами розгляду апеляційної скарги відповідно до положень статті 374 ЦПК України.

Крім того, на підставі пункту З частини першої статті 389 ЦПК України в касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду апеляційної інстанції про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

При цьому суд касаційної інстанції розглядає справу в межах, передбачених у статті 400 ЦПК України.

Практика Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо цього питання є сталою, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 2-190/2011 (провадження № 61-35193св18), від 06 березня 2019 року у справі № 755/21917/14-ц (провадження № 61-24916св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 200/9663/16-ц (провадження № 61-18061св19), від 15 липня 2020 року у справі № 466/543/14-ц (провадження № 61-7223св20), від 15 липня 2020 року у справі № 2-215/11 (провадження № 61-46492св18), від 24 лютого 2021 року у справі № 504/1852/13-ц (провадження № 61-2237св20), від 17 травня 2023 року у справі № 357/9196/18 (провадження № 61-1356св23), від 16 серпня 2023 року у справі № 299/1923/16-ц (провадження № 61-5169св22), від 04 жовтня 2023 року у справі № 756/217/15-ц (провадження № 61-4067св23) та багатьох інших.

При цьому в цій ухвалі не ставиться питання про відступлення від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскліьки з ними Об`єднана палата погоджується (див.: ухвала Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 2-747/11 (провадження № 14-130цс24).

Верховний Суд є найвищим судому системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, від 28 жовтня 1999 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, від 21 жовтня 2013 року).

Керуючись статтями 403, 404, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати справу № 361/161/13-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Б. І. Гулько

Судді: А. І. Грушицький

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

Є. В. Синельников

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська