ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 308/4263/24

провадження № 61-6458св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2024 року у складі судді Деметрадзе Т. Р. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у складі колегії суддів Джуги С. Д., Кожух О. А., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3

про розірвання шлюбу та визначення способу участі у вихованні дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 25 травня 2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначав, що підставою для розірвання шлюбу стало погіршення спільного життя через відсутність взаємопорозуміння та спільних інтересів, втрату почуття любові та поваги один до одного, а шлюбні стосунки фактично припинені з серпня 2023 року, сторони спільне господарство не ведуть, проживають окремо. На переконання позивача, реєстрація шлюбу має формальний характер.

Крім того, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зміну предмета позову, в якій просив суд також визначити спосіб участі кожного з батьків у вихованні малолітнього сина відповідно до наданого висновку Органу опіки та піклування Ужгородської міської ради від 26 червня 2024 року № 78/17/01-12.

Позивач за первісним позовом просив суд:

- розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який зареєстрований в Ужгородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 25 травня 2018 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 345;

- визначити спосіб участі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у такій формі: малолітній ОСОБА_4 проживає почергово з кожним із батьків, а саме один тиждень з батьком ОСОБА_1 , наступний тиждень з матір`ю ОСОБА_5 .

У квітні 2024 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом

до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області, про визначення місця проживання дитини.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 у первісному позові не порушує питання щодо визначення місця проживання дитини. Враховуючи, що між батьками не досягнуто згоди щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , позивачка за зустрічним позовом просила суд залишити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом із матір`ю ОСОБА_5 за адресою її місця проживання.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 07 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Розірвав шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований в Ужгородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 25 травня 2018 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 345 та видано свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 від 25 травня 2018 року. Після розірвання шлюбу відновив ОСОБА_3 дошлюбне прізвище - « ОСОБА_3 ».

Визначив спосіб участі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у такій формі: малолітній ОСОБА_4 проживає почергово з кожним із батьків, а саме один тиждень з батьком ОСОБА_1 , наступний тиждень з матір`ю ОСОБА_3 .

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнив.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишив проживати разом

із матір`ю ОСОБА_3 за адресою її місця проживання.

У частині розірвання шлюбу суд першої інстанції вважав, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а тому згідно з вимогами частини третьої статті 105 СК України шлюб між сторонами розірвав.

У частині позовних вимог про визначення способу участі батька у вихованні дитини, суд першої інстанції дослідив висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області від 26 червня 2024 року № 478/17/01-12, врахував інтереси малолітнього ОСОБА_4 .

Встановивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості звичного спілкування позивача та відповідача з сином, суд врахував право та бажання батька та матері брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм малолітнім сином, недосягнення між ними згоди щодо порядку участі у вихованні дитини у поза судовому порядку, а також те, що малолітній ОСОБА_4 досяг віку, коли він може перебувати певні періоди часу без матері, а обстановка проживання з батьком для нього не є чужою, суд дійшов висновку про можливість встановлення конкретного способу та часу участі обох батьків у вихованні та спілкуванні із сином, який запропонований позивачем за первісною позовною заявою.

Щодо визначення місця проживання дитини суд першої інстанції взяв до уваги акт про фактичне місце проживання від 30 травня 2024 року, відповідно до якого

за адресою: АДРЕСА_1 , проживають

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суд також урахував положення Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції у частині визначення місця проживання дитини, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Закарпатський апеляційний суд постановою від 08 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Петрик В. В., залишив без задоволення, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2024 року залишив без змін.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5 000,00 грн на професійну правничу допомогу.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не обмежує прав батька на участь у житті дитини, оскільки судом визначено спосіб участі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина, відповідно до якого малолітній ОСОБА_4 , проживає почергово з кожним із батьків, а саме один тиждень з батьком, а наступний тиждень з матір`ю. Апеляційний суд виснував, що суд першої інстанції, розглядаючи спір у частині визначення місця проживання малолітньої дитини, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно й обґрунтовано визначив місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з матір`ю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11 червня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у цій справі, у якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року в частині визначення способу участі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 та в частині вимог зустрічної позовної заяви про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, а справу в цих частинах направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі підставою касаційного оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2024 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року ОСОБА_1 вказує пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, у частині рівності прав батьків щодо дитини, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявник вказує, що суди застосували норму права без врахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц щодо об`єднання позовних вимог, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18 про взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів, що спричинило затягування розгляду справи.

Звертає увагу, що суди застосували норму права без врахування висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 щодо обов`язковості висновку органу опіки і піклування під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини.

Вказує, що суди застосували норму права без врахування висновку Верховного Суду, сформованого у постановах від 23 січня 2023 року у справі № 164/812/21, від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20, від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19, щодо врахування найкращих інтересів дитини.

На переконання заявника, позивачка за зустрічним позовом обрала неналежний спосіб захисту, оскільки вона отримала висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини та мала його оскаржити в судовому порядку.

Також заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу (суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження), оскільки суд першої інстанції після прийняття зустрічної позовної заяви не вирішив питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 10 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті

389 ЦПК України.

У жовтні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 05 листопада 2025 року справу призначив до судового розгляду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 05 травня 2018 року між сторони уклали шлюб. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з актом про фактичне місце проживання від 30 травня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 26 червня 2024 року № 478/17/01-12, враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання дитини таким чином: почергово з кожним із батьків, а саме два тижні з батьком, наступні два тижні з матір`ю. Після двох тижнів той із батьків, із ким проживала дитина, зобов`язаний супроводити дитину до місця проживання другого з батьків. Рекомендовано батькам дитини щонайменше раз на місяць спільно проводити з дитиною згідно із рекомендаціями психолога.

Також суди встановили, що між сторонами склалися неприязні стосунки, протягом тривалого часу між сторонами тривають конфлікти щодо місця проживання дитини та участі у спілкуванні із сином, внаслідок чого судом неодноразово вживалися заходи забезпечення позову.

Зокрема, Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою

від 22 травня 2024 року вжив заходи забезпечення позову таким чином:

- заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення

ОСОБА_3 перешкод у побаченнях, спілкуванні та проведені разом часу із сином ОСОБА_4 до закінчення розгляду справи № 308/4263/24;

- встановлено графік перебування малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із сторонами, забезпечивши рівноцінний час перебування дитини з кожним із них до закінчення розгляду справи № 308/4263/24;

- заборонено ОСОБА_1 особисто або через третіх осіб вивозити за межі України малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закінчення розгляду справи № 308/4263/24.

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою від 18 червня 2024 року вжив заходи забезпечення позову та встановив графік перебування малолітньої дитини ОСОБА_4 із сторонами: з 14 год четверга до 10 год понеділка - із ОСОБА_3 ; з 10 год понеділка до 14 год четверга - із ОСОБА_1 , таким чином, щоб забезпечити рівноцінний час перебування дитини з кожним із них до закінчення розгляду справи № 308/4263/24.

Зазначені ухвали позивачем за первісним позовом не виконувались, у зв`язку з чим ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України, а саме в умисному невиконанні ухвали суду, що набрала законної сили.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

За положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Судові рішення у цій справі оскаржені лише в частині первісних позовних вимог про визначення способу участі батька і матері у вихованні малолітньої дитини та в частині вимог зустрічної позовної заяви про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. В іншій частині судові рішення в апеляційному порядку не оскаржувалися, а тому касаційному перегляду не підлягають.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Наведеним критеріям постанова апеляційного суду не відповідає з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

З матеріалів справи відомо, що у березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою від 12 березня

2024 року прийняв позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та призначив розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (том 1, а. с. 15).

У квітні 2024 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом

до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області, про визначення місця проживання дитини (том 1, а. с. 22-25).

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою від 22 травня

2024 року прийняв зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до розгляду та об`єднав в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (том 1 , а. с. 71, 72).

У липні 2024 року на адресу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла заява ОСОБА_1 про зміну предмета первісного позову, в якому позивач просив доповнити позовні вимоги позову вимогою, зокрема, щодо визначення способу участі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у такій формі: малолітній ОСОБА_4 проживає почергово з кожним із батьків, а саме один тиждень з батьком ОСОБА_1 , наступний тиждень з матір`ю ОСОБА_5

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою від 16 липня

2024 року прийняв заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Петрик В. В. , про зміну предмета позову (том 2, а. с. 94, 95).

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частини перша та друга статті 274 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах

що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені)

за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

За статтею 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ. Про об`єднання справ в одне провадження, роз`єднання позовних вимог, про відмову в об`єднанні справ в одне провадження, роз`єднанні позовних вимог суд постановляє ухвалу.

Справи, об`єднані в одне провадження, роз`єднанню не підлягають.

Відповідно до статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 569/3757/20 (провадження № 61-14023св20) зазначено, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, не надав оцінки відповідним доводам апеляційної скарги, не врахував, що зазначена підстава є обов`язковою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Тому суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Такий висновок застосовано і в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 210/756/24 (провадження № 61-10583св24).

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 351/1971/23 (провадження № 61-2180св24) зроблено висновок, що: «суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що у справі спір виник із сімейних відносин та не стосувався стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплати додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміни способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, а тому ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження. […]З огляду на зазначені порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог».

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що предметом розглядом у справі, окрім вимог первісного позову про розірвання шлюбу, були вимоги про визначення участі у вихованні дитини та зустрічні вимоги про визначення місця проживання дитини, а тому ця справа не підлягала розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

При цьому апеляційний суд не врахував, що пунктом 7 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, з огляду на зазначені порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок щодо залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення первісного та зустрічного позовів.

З урахуванням наведеного касаційна скарга підлягає задоволенню частково, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на викладене, постанова суду апеляційної інстанції також підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа передається на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

СуддіВ. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська