Дата документу 26.11.2025 Справа № 335/1262/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/1262/15-ц Головуючий у 1 інстанції Сиротенко В.К.
Провадження № 22-ц/807/2050/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2025 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 про визнання договору кредиту припиненим,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 12.09.2007 між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту №322-26п-07к, відповідно до умов якого Банк надав, а ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 25 000,00 доларів США, зі сплатою процентів 13,5% річних, з кінцевим терміном повернення погашення заборгованості за кредитом до 11.09.2022. 17.07.2009 між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору кредиту, згідно умов якого було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 15% річних. Також, 12.09.2007 між позивачем та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 322-26п07п, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язалась перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків комісій, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту. У зв`язку з порушенням умов договору кредиту, станом на 04.02.2015 заборгованість договором кредиту №322-26п07к становить 47 263,42 доларів США, з яких сума боргу за кредитом складає 24 206,45 доларів США, сума боргу за відсотками складає 18 467,53 доларів США, сума пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 272,85 доларів США, сума пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 3 316,59 доларів США. 22.08.2014 року позивачем на адресу відповідачів було надіслано вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, яку ОСОБА_1 , ОСОБА_3 отримали 28.08.2014 року, однак зазначена вимога останніми була залишена без уваги. Враховуючи те, що відповідачами порушені умови договору кредиту, а також договору поруки, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість у загальній сумі 47 263,42 доларів США.

Просили стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за кредитом у розмірі 24 206,45 доларів США, борг за відсотками у розмірі 18 467,53 доларів США, пеню за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 272,85 доларів США, пеню за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 3 316,59 доларів США, а всього 47 263,42 доларів США, а також судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2015 позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» борг за кредитом у розмірі 24 206,45 доларів США, борг за відсотками у розмірі 18 467,53 доларів США, пеню за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 272,85 доларів США, суму пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 3 316,59 доларів США.

Ухвалою від 03.10.2024 задоволено частково заяву АТ «Сенс Банк» про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Замінено сторону стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» у виконавчих листах, виданих 13.10.2015 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя у справі №335/1262/15-ц, на правонаступника Акцірне товариство «Сенс Банк». В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

03.03.2025 на адресу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від відповідачки-2 ОСОБА_3 , в особі представника адвоката Працевитого Г.О., надійшла заява про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2015 у справі №335/1262/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою суду від 04.03.2025 поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного та прийнято до розгляду заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 09.06.2015 у справі №335/1262/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою суду від 12.03.2025 заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 09.06.2015 у справі №335/1262/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2015 року у справі №335/1262/15-ц скасовано та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.04.2025.

31.03.2025 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява, подана представником адвокатом Працевитим Г.О.

В обґрунтування зустрічного позову позивач посилається, зокрема, на наступне. В договорі іпотеки №322-26п-07к від 12.09.2007 серед способів звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачена передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», який і було обрано Іпотеко держателем за для задоволення своїх вимог. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 11.02.2022, державну реєстрацію права власності на Предмет іпотеки за Акціонерним товариством «Альфа-банком» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанка») в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором Васильківської районної державної адміністрації Запорізької області Мюц Світланою Олександрівною, згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49708356 від 16.11.2019 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 189031969, виданим ОСОБА_4 , державним реєстратором Василівської районної державної адміністрації Запорізької області 16.11.2019 р., що підтверджується інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №299151860, 299152475 від 11.02.2022. Оскільки Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» є одночасно і попереднім, і наступним іпотекодержателем, до даних правовідносин застосовні норми ст. 13 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої при зверненні стягнення на нерухоме майно, що є предметом декількох іпотек, вимоги кожного наступного іпотекодержателя задовольняються після повного задоволення вимог кожного попереднього іпотекодержателя згідно з пріоритетом та розміром цих вимог. З врахуванням наведених положень, при зверненні стягнення Акціонерне товариство «Сенс Банк», який є одночасно і попереднім, і наступним іпотекодержателем, на предмет іпотеки шляхом реєстрації за ним права власності на нерухоме майно, в силу положень ст. 13 Закону України «Про іпотеку» звернувся із заявою про припинення обтяження предмету іпотеки. Тобто задоволення вимог наступним іпотекодержателем можливе лише за умови задоволення вимог первісного іпотекодержателя, оскільки такі вимоги мають пріоритет. Таким чином, АТ «Сенс Банк» (правонаступник «УКРСОЦБАНКА») використав позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, задля задоволення вимог за кредитним договором №322-26п-07к від 12.09.2007 р. і за кредитним договором №08-322П054-К від 26.04.2008 р, у зв`язку з чим обидва договори кредиту були припинені. Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що в силу ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Як вказує позивач, така правова позиція підтверджується висновками Верховного Суду, зокрема, у постанові від 22.02.2022 у справі №761/36873/18. Отже, на думку позивача, у зв`язку із повним погашенням боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою, Іпотекодержатель - АТ «Альфа-Банк» (правонаступник «УКРСОЦБАНКА»), звернувся із заявами від 11.02.2022 про державну реєстрацію припинення іпотеки за двома кредитними договорами, в зв`язку із чим 11.02.2022 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. було зареєстровано припинення обтяження: - обтяження за реєстровим номером 2383 від 12.09.2007 р. припинено 11.02.2022 13:37:47, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №299145444 від 11.02.2022 року, відповідно до якого, підставою припинення обтяження є заява, серія та номер: ісі НОМЕР_1 , виданий 11.02.2022, видавник: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», зняття заборони р.№147 від 11.02.2022р.; - обтяження за реєстровим номером 1829 від 24.06.2008 р. припинено 11.02.2022 13:47:10, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №299148189 від 11.02.2022 року, відповідно до якого, підставою припинення обтяження є заява, серія та номер: ісі НОМЕР_2 , виданий 11.02.2022, видавник: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», зняття заборони р.№148 від 11.02.2022. Таким чином, внаслідок застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, реєстрацією нотаріусом відомостей в реєстрі про припинення обтяження, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №322-26п-07к від 12.09.2007 є припиненим, що свідчить про безпідставність первісного позову позивача про стягнення заборгованості за договором кредиту № 322-26п-07к від 12.09.2007.

Просили визнати припиненим договір кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007, укладений між АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_1 .

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2025 року позовні вимоги за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (який є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк») борг за кредитом у розмірі 24 206 (двадцять чотири тисячі двісті шість) доларів США 45 центів, борг за відсотками у розмірі 18 467 (вісімнадцять тисяч чотириста шістдесят сім) доларів США 53 центи, пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 272 (одна тисяча двісті сімдесят два) доларів США 85 центів, пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 3 316,59 (три тисячі триста шістнадцять) доларів США 59 центів, а всього 47 263,42 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (який є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк») сплачений судовий збір у розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) грн 00 коп.

В задоволенні позовних вимог за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк») про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 про визнання договору кредиту припиненим відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити в повному обсязі зустрічний позов.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції допущено помилку при застосуванні матеріального права, оскільки матеріали справи місять докази позасудового врегулювання спору шляхом стягнення на предмет іпотеки.

10 листопада 2025 року від представника АТ «Сенс Банк» - Луньової А.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами за первісним позовом не надано суду доказів повного або часткового виконання зобов`язань за договором кредиту №322-26п-07к, як і не спростовано розрахунку банку заявлених до стягнення сум (не надано контррозрахунку).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.09.2007 між ОСОБА_1 позичальник та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» - кредитор укладено договір кредиту №322-26п07к, за умовами п.1.1. якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25000, 00 доларів США, зі сплатою 13,5 процентів річних та зазначеним у вказаному пункті договору порядком погашення суми заборгованості за кредитом та процентів за його використання.

Відповідно до п.1.1.1 договору кредиту, починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісяця не пізніше 12 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає суму заборгованості за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі 327,85 доларів США (ануїтетний платіж) з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 11.09.2022.

Додатковою угодою №2 від 10.10.2008 сторони погодили з 12.11.2008 встановити процентну ставку на користування кредитом на рівні 15,0 процентів річних, та, відповідно зазначити по тексту Договору процентну ставку в розмірі 15,0 процентів річних. Також вказаною додатковою угодою викладено в новій редакції п. 1.1.1. договору.

Додатковою угодою №3 від 17.07.2009 сторони погодили викласти, зокрема, п. 1.1. договору в наступній редакції: «1.1. Кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 25013,73 (двадцять п`ять тисяч тринадцять) доларів США 73 центи, зі сплатою 15 (п`ятнадцять) процентів річних, надалі за текстом «Кредит» та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 11.09.2027 (одинадцятого вересня дві тисячі двадцять сьомого) року (включно), на умовах визначених цим договором.

1.1.1. Погашення кредиту здійснюється в наступному порядку до 20 числа (включно) кожного місяця, починаючи з 12.09.2007 року (останній платіж 11.09.2027 року) згідно з наступним графіком…».

Відповідно до пункту 1.2 договору кредиту в редакції додаткової угоди №3 від 17.07.2009, кредит надається позичальнику на наступні цілі та в наступному порядку: частина кредиту в розмірі 25000 доларів США на споживчі потреби; частина кредиту в розмірі 13,73 доларів США на поточні потреби.

В п. 1.3. договору кредиту сторонами обумовлено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпечення іпотекою вимоги, кредитор укладає: в день укладання цього договору з ОСОБА_3 (майновий поручитель), іпотечний договір, за умовами якого майновий поручитель передає кредитору в іпотеку трьохкімнатну квартиру, загальною площею 73,24 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 242485 грн, що в еквіваленті складає 50000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього договору. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою реєстрації в державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона (п. 1.3.1 в редакції додаткової угоди № 1 від 24.06.2008); в день укладання цього договору з позичальником та ОСОБА_3 (поручитель), договір поруки, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником своїх обов`язків за цим договором у повному обсязі і відповідає перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник (п. 1.3.2).

Відповідно до п.3.3.8 договору кредиту в редакції додаткової угоди №3 від 17.07.2009, позичальник зобов`язався протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення кредитора згідно з п.3.2.3. цього договору про невиконання вимог п. 3.2.3.1. цього договору, повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти з можливою неустойкою.

Згідно умов п.4.1 договору кредиту в редакції додаткової угоди №3 від 17.07.2009, у разі допущення позичальником прострочення строків сплати процентів, визначених п. 2.4. цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. 1.1. цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення.

Відповідно до п. 8 Додаткової угоди №3 від 17.07.2009, сторони домовилися, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів, визначених п. 2.4.1. цього договору, та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 календарних днів, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник в свою чергу, зобов`язається достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дня одержання вищезазначеного письмового повідомлення кредитора.

Відповідно до 7.3 договору кредиту, цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Крім того, 12.09.2007 між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» - кредитор, ОСОБА_1 позичальник та ОСОБА_3 - поручитель укладено договір поруки №322-26п07п, за умовами п. 1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки, зміст забезпеченого порукою зобов`язання: 2.1.1. повернення кредиту в сумі 25000 доларів США з наступником графіком погашення (графік) з кінцевим терміном погашення основної заборгованості до 11.09.2022, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором кредиту;

2.1.2. сплата процентів за користування кредитом в розмірі 13,5 процентів річних та комісій, визначених договором кредиту;

2.1.3. сплата можливих штрафних санкцій, визначених договором кредиту;

2.1.4. інші витрати, пов`язані зі здійсненням забезпеченої порукою вимоги.

В п. 3.1.2. договору поруки визначено обов`язок поручителя у разі невиконання позичальником та поручителем забезпеченого порукою зобов`язання, відповідати перед кредитором як солідарні боржники всім своїм майном, на яке згідно з чинним законодавством України може бути звернено стягнення.

За умовами п. 3.3.1. договору поруки кредитор зобов`язався до моменту виконання забезпеченого порукою зобов`язання, не змінювати умов договору кредиту без попереднього письмового погодження поручителя.

17.07.2009 між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» - кредитор, ОСОБА_1 позичальник та ОСОБА_3 поручитель укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору поруки №322-26п-07п від 12.09.2007, за умовами п. 1 якої викладено в новій редакції, зокрема, перший абзац та п.п. 2.1.1. договору: «2.1.1. повернення кредиту в сумі 25013,73 (двадцять п`ять тисяч тринадцять) доларів США 73 центи з наступним графіком погашення (викладено графіки) з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 11.09.2027 (першого лютого дві тисячі сімнадцятого) року, надалі за текстом Кредит, на умовах, визначених договором кредиту.

Крім того, 12.09.2007 між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» - іпотекодержатель та ОСОБА_3 іпотекодавець, що є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_1 за договором кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007, укладено іпотечний договір №322-26п-07і, за умовами п. 1.1. якого іпотекодавець передав у іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником Основного зобов`язання, наступне нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру, загальною площею 73,24 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору куплі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сохою О.Б. 21.10.2006 за реєстром №2611. Вказаний іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Туріченко О.М. 12.09.2007 нотаріусом накладено заборону відчуження зазначеного в договору об`єкту нерухомості, що належить ОСОБА_3 , надалі до припинення чи розірвання договору. Зареєстровано в реєстрі для реєстрації заборон за №306.

Вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 252500 грн, що в еквівалентні складає 50000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього договору (п. 1.2. іпотечного договору).

Відповідно до п. 1.4. іпотечного договору зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання:

1.4.1. повернення суми основної заборгованості за кредитом у сумі 25000 доларів США та процентів за його використання здійснюється щомісячно згідно з графіком (викладено графік) з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 11.09.2022, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов`язання;

1.4.2. сплата процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 процентів річних та комісій у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлене основне зобов`язання тощо.

Відповідно до абз. 2 п. 4.4. іпотечного договору, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В разі вжиття заходів до реалізації предмета іпотеки іпотекодержателем, цей договір є одночасно договором доручення для представництва в усіх установах, підприємствах, організаціях.

За умовами п. 4.5. іпотечного договору, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом організації іпотекодержателем продажу предмету іпотеки через укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

17.07.2009 між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» - іпотекодержатель та ОСОБА_3 іпотекодавець укладено додаткову угоду №3 про внесення змін до іпотечного договору №322-26п-07і від 12.09.2007, якою п. 1.4.1. іпотечного договору викладено в наступній редакції: «повернення кредиту в сумі 25013,73 (двадцять п`ять тисяч тринадцять) доларів США 73 центи здійснюється щомісячно згідно з наступним графіком (викладено графіки) з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 11.09.2027 (одинадцяте вересня дві тисячі двадцять сьомого) року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов`язання.

Також вказаною додатковою угодою викладено п. 1.4.2. в наступній редакції: «сплата процентів за користування кредитом у розмірі 15 (п`ятнадцять) процентів річних , та комісій у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлене основне зобов`язання.

Видача кредиту підтверджується заявою на видачу кредиту №1 від 12.09.2007

З Вимоги про усунення порушення за вих. №08.706-297/96-11724 від 22.08.2014, направленої Банком на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вбачається, що 12.09.2007 між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №322-26п-07к (кредит 1) та 24.06.2008 між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №08-322П054-К (кредит 2). У зв`язку з невиконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами станом на 22.08.2014 утворилася заборгованість:

-по кредиту 1 40 999,71 дол. США, що складається з заборгованості по кредиту 24206,45 дол. США; заборгованості по процентам 16 793,26 дол. США;

-по кредиту 2 22 605,84 дол. США, що складається з заборгованості по кредиту 13 346,48 дол. США, заборгованості по процентам 16 793,26 дол. США.

У вимозі зазначено також, що у зв`язку з численними порушеннями виконання зобов`язань за договором кредиту, Банк вимагає у 30-ти денний термін з дня одержання цього повідомлення погасити заборгованість за кредитними договорами.

Як свідчать повідомлення про отримання поштового відправлення, вказану вимогу відповідачами отримано 28.08.2014.

У зв`язку з невиконанням відповідачами вимоги Банку та непогашенням заборгованості, Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно борг за кредитом 24206,45 доларів США, борг за відсотками 18 467,53 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 1 272,85 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 3 316,59 доларів США, а всього 47 263,42 доларів США, по курсу НБУ (16,2414 грн за 1 долар США) на дату виконання розрахунку заборгованості ціна позову становить 767 626,48 грн.

При цьому, ухвалою суду від 03.10.2024 замінено сторону стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Сенс Банк». Здійснюючи заміну сторони її правонаступником, суд виходив з того, що 10.09.2019 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» було затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно Рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «АЛЬФА-БАНК» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме з 15.10.2019 року. Крім того, 30.11.2022 було змінено найменування з АТ «Альфа Банк» на АТ «Сенс Банк». У зв`язку з чим, АТ «Сенс Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», зокрема, що виникли на підставі боргу за кредитом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав.

Відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання відносно повернення кредитних коштів та сплати процентів і інших платежів по даному Кредитному договору, що підтверджується виписками з кредитного рахунку.

Згідно умов п.4.1 договору кредиту в редакції додаткової угоди №3 від 17.07.2009, у разі допущення позичальником прострочення строків сплати процентів, визначених п. 2.4. цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. 1.1. цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами за первісним позовом не надано суду доказів повного або часткового виконання зобов`язань за договором кредиту №322-26п-07к, як і не спростовано розрахунку банку заявлених до стягнення сум (не надано контррозрахунку).

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007 з ОСОБА_1 .

Щодо припинення поруки ОСОБА_3 колегія суддів зазначає наступне.

12.09.2007 між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» - кредитор, ОСОБА_1 позичальник та ОСОБА_3 - поручитель укладено договір поруки №322-26п07п, за умовами п. 1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007.

Правовідносини поруки регулюються Цивільним кодексом України та ст. 554 якого, зокрема, передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України).

Згідно зі ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

В постанові від 01.06.2021 № 910/12876/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами. Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність).

Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18 при відступленні від правового висновку в подібних правовідносинах (справи № 910/12419/18, № 910/13940/18), умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання з поручителем у належній формі. Суд погоджується з доводами співвідповідача, що згода поручителя на збільшення обсягу відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання через те, що голова господарства є поручителем та відсутність з його боку заперечень про це не може розглядатися як надання згоди. Зокрема, за загальним правилом, установленим ч. 1 статті 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 559 ЦК України, яка регулює поруку, не містить обумовлень про можливість встановлення поруки на майбутнє.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 2- 588/10 (755/18438/16-ц) (провадження № 14-275цс19) вказано, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.10.2008 між ОСОБА_1 позичальник та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено додаткову угоду №2 про внесення змін до договору кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007, якою збільшено річну процентну ставку з 13,5 процентів до 15 процентів з 12.11.2008 року.

В подальшому, 17.07.2009 між ОСОБА_1 позичальник та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено додаткову угоду №3 про внесення змін до договору кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007, якою викладено п. 1.1. кредитного договору в новій редакції вже з врахуванням збільшеної процентної ставки, а саме 15 процентів річних.

Також 17.07.2009 між ОСОБА_3 поручителем та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору поруки №322-26п-07, якою викладено п.п. 2.1.1. договору поруки в новій редакції, якою передбачено повернення кредиту в сумі 25013,73 доларів США у строк до 11.09.2027 (першого лютого дві тисячі сімнадцятого) року відповідно до викладених графіків. При цьому, розмір процентів не зазначено, в той же час графіки погашення та суми, які зазначені в цих графіках, відповідають графікам погашення, викладених у додатковій угоді №3 від 17.07.2009 про внесення змін до договору кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007.

Як вже зазначалося, за умовами п. 3.3.1. договору поруки кредитор зобов`язався до моменту виконання забезпеченого порукою зобов`язання, не змінювати умов договору кредиту без попереднього письмового погодження поручителя.

Тобто, умовами договору поруки визнана обов`язковою письмова згода поручителя на зміну умов договору кредиту.

Додатковою угодою від 10.10.2008 до договору кредиту збільшено річну процентну ставку до 15% починаючи з 12.11.2008, при цьому доказів укладання додаткової угоди з поручителем Банком не надано. Відповідні зміни внесені до договору поруки та іпотечного договору лише 17.07.2009.

Таким чином, суд першої інстнації дійшов правильного висновку про те, що з 10.10.2008 порука ОСОБА_3 припинилася внаслідок збільшення відповідальності ОСОБА_1 за основним зобов`язанням без обов`язкового погодження з поручителем.

Щодо доводів апеляційної скарги про припинення кредитного договору у зв`язку зі здійсненням стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На забезпечення цих зобов`язань боржник або інша особа може надати а банк прийняти забезпечення у вигляді застави, поручительства або в іншому вигляді.

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно.

Правовий механізм існування іпотеки як окремого інституту в зобов`язальних правовідносинах регулюється спеціальним законом - Законом України "Про іпотеку".

Відповідно до імперативно встановленого правила закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (тут і надалі положення Закону України "Про іпотеку" застосовуються в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто в разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом з боржником і треті особи.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (частина перша статті 6 Закону "Про іпотеку").

Диспозитивність регулювання акцесорних відносин виявляється в узгодженні сторонами в договорі:

- обсягу забезпечення майнових інтересів кредитора, який може бути узгоджений сторонами у відповідному договорі;

- строку дії іпотечного договору, впродовж якого може бути здійснено суб`єктивне цивільне право кредитора та виконано обов`язок іпотекодавцем.

Відтак за своєю природою іпотека сама по собі або разом з іншими забезпечувальними заходами покликана забезпечити виконання зобов`язань боржником у повному обсязі, а тому кредитор вправі та зобов`язаний здійснювати свої правомочності таким чином, щоб таке забезпечення було справедливим та здійснювалось з урахуванням інтересів обох сторін кредитного договору, не допускаючи створення заборгованості, що штучно перевищує забезпечувальні заходи.

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.

Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до положень статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж набуття права власності на нього, якщо це передбачено договором.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.

Частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Кредитні правовідносини за своєю правової природою є договірними правовідносинами, тому на них у повній мірі розповсюджуються вимоги цивільного законодавства, зокрема неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (принципи свободи договору; свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судового захисту цивільного права та інтересу; справедливості, добросовісності та розумності, які передбачені статтею 3 ЦК України).

Зазначені вимоги повною мірою вимагають від учасників правовідносин діяти не тільки відповідно до законодавства, а й у необхідних випадках за аналогією права (стаття 8), за звичаями ділового обороту (стаття 7); добросовісно, при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільстватощо (стаття 13 ЦК України). Водночас особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. При цьому особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України).

Зазначені норми законодавства, які містять принципи цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, у межах законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.

Зазначені принципи у кредитних правовідносинах можуть проявлятись у відповідальному відношенні кредитора до контролю за виконанням боржником своїх зобов`язань з метою недопущення створення такої заборгованості, що буде непропорційною та непосильною для боржника і поставить його в довгострокову залежність від кредитора, та в добросовісному виконанні боржником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих коштів відповідно до умов договору з метою недопущення настання неплатоспроможності кредитора за своїм зобов`язанням.

Порушення цього балансу добросовісної поведінки учасників кредитних правовідносин та встановлення судами недобросовісної поведінки може мати наслідком відмову в захисті порушеного права або покладання зобов`язань для відновлення права, порушеного недобросовісною поведінкою.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2007 між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» - іпотекодержатель та ОСОБА_3 іпотекодавець, що є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_1 за договором кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007, укладено іпотечний договір №322-26п-07і, за умовами п. 1.1. якого іпотекодавець передав у іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником Основного зобов`язання, наступне нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру, загальною площею 73,24 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору куплі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сохою О.Б. 21.10.2006 за реєстром №2611. Вказаний іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Туріченко О.М. 12.09.2007 нотаріусом накладено заборону відчуження зазначеного в договору об`єкту нерухомості, що належить ОСОБА_3 , надалі до припинення чи розірвання договору. Зареєстровано в реєстрі для реєстрації заборон за №306.

Однак, окрім цього, 24.06.2008 між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» - кредитор та ОСОБА_1 позичальник укладено договір кредиту №08-322П054-К, за умовами п. 1.1. якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 13000,00 доларів США, зі сплатою 14 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в Додатку №1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 23.06.2022 включно на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.3. договору кредиту, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій, можливої неустойки (штрафу пені), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором кредиту, кредитор укладає:

1.3.1. в день укладення цього договору з ОСОБА_3 , надалі за текстом майновий поручитель, іпотечний договір, за умовами якого майновий поручитель передає кредитору в іпотеку трьохкімнатну квартиру, загальною площею 73,24 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить майновому поручителю на праві приватної власності, заставною вартістю 242485,00 грн, що за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього договору еквівалентно сумі 50000 доларів США.

24.06.2008 між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» - іпотекодержатель та ОСОБА_3 - іпотекодавець, що є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_1 - позичальник за договором кредиту №08-322П054-К (основне зобов`язання), укладено іпотечний договір №08-322П054-І (посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Туріченко О.М. та зареєстрований в реєстрі за №1829), за умовами п. 1.1. якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання, наступне нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру, загальною площею 73,24 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить майновому поручителю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Соха О.Б. 21.10.2006 року за реєстром №2611.

Відповідно до п. 1.2. договору, вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 242485,00 грн, що за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього договору еквівалентно сумі 50000 доларів США.

В п. 1.6. іпотечного договору зазначено, що предмет іпотеки, зазначений в п. 1.1., знаходиться в іпотеці АКБ Укрсоцбанк за договором іпотеки №322-26п-07і від 12.09.2007, та виступає забезпеченням також по договору кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007, що укладений між сторонами.

За умовами п. 1.7. іпотечного договору, за наявності прав чи вимог інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі підтверджених виконавчими документами, іпотекодержатель має переважне право отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Таким чином, іпотекодержателем за двома іпотечними договорами №322-26п-07і від 12.09.2007 та №08-322П054-І від 24.06.2008 є одна і та сама особа АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк»), тобто Банк є попереднім і наступним іпотекодержателем предмету іпотеки.

Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону про іпотеку).

Відповідне регулювання наведено також у статті 593 ЦК України.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За приписами ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За приписами ч. 1-4 статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на дату направлення повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 23.08.2019), іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відповідно до Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням за вих. №677 від 23.08.2019, направленого Банком на адресу відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , Банк зазначив, що має право вимоги заборгованості сааме по кредитному договору №08-322П054-К від 24.06.2008 та вимагав сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 20.08.2019 становив 32 749,18 доларів США. В повідомленні вказано, що в порядку ст.ст. 35, 36 Закону України Про іпотеку в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку Банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України Про іпотеку. Також повідомлено, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України Про іпотеку, відповідачам буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим вони будуть зобов`язані сплатити 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору з доходу у вигляді основної суми боргу, анульованого кредитором.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №189031969 від 16.11.2019, 12.11.2019 державним реєстратором Міюц С.О. на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням №677 від 23.08.2019, видавник АТ Укрсоцбанк, іпотечний договір № 1289 від 24.06.2008, видавник приватний нотаріус ЗМНО Туріченко О.М., здійснено реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 73,24 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за АТ Альфа-Банк (який є правонаступником ПАТ Укрсоцбанк, про що зазначено в тексті цього рішення).

Таким чином, Банк, враховуючи те, що він є і попереднім і наступним іпотекодержателем, направив відповідачам повідомлення від 23.08.2019 про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що є предметом іпотеки за договором №08-322П054-І, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №08-322П054-К від 24.06.2008.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень №49708356 від 16.11.2019 право власності на спірну квартиру зареєстровано за Банком.

В подальшому Банком було направлено ОСОБА_1 повідомлення про прощення боргу саме за договором кредиту №08-322П054-К від 24.06.2008.

Враховуючи викладене, колегія суддів повністю погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати припиненим договір кредиту №322-26п-07к укладений 12.09.2007 року між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк».

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором кредиту №322-26п-07к укладеним 12.09.2007 року між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» у лютому 2015 року за результатами розгляду якого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 09.06.2015 року винесено рішення, яким позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» борг за кредитом у розмірі 24 206,45 доларів США, борг за відсотками у розмірі 18 467,53 доларів США, пеню за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 272,85 доларів США, суму пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 3 316,59 доларів США.

Тобто на момент реєстрації права власності на предмет іпотеки за договором кредиту №08-322П054-К від 24.06.2008 року, спір за кредитним договором №322-26п-07к від 12.09.2007 року було врегульовано у судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про припинення договору кредиту №322-26п-07к від 12.09.2007 року є неспроможними.

Твердження скаржника, що на етапі угоди з банком, юристи банку та представники з реалізації майна пред`являли ОСОБА_3 та її чоловіку рішення кредитного комітету про повну відсутність будь-яких претензій зі сторони банку в разі купівлі квартири. Лише за цих підстав ОСОБА_3 була надана згода на викуп квартири по ціні, що була запропонована банком, колегія суддів оцінює критично, оскільки на підтвердження зазначеного не надано жодних доказів, що суперечить вимогач частини 6 статті 81 ЦПК України, відповідно до якого доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів наявності рішення Банку про припинення зобов`язань за договором кредиту №322-26п-07і від 12.09.2007 внаслідок їх виконання, прощення боргу тощо. Також відсутні відповідні застереження і в договорі купівлі-продажу квартири від 11.02.2022. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 також не надано доказів виконання такого зобов`язання шляхом сплати суми заборгованості за договором кредиту №322-26п-07і від 12.09.2007.

Посилання представника скаржника в апеляційній скарзі на заяви про припинення іпотеки, які направлені представником банку нотаріусу, в яких зазначено про припинення іпотек внаслідок набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитними договорами №322-26п-07к від 12.09.2007 року та №08-322П054-К від 24.06.2008 року, у сукупності з іншими, наявними в матеріалах справи, доказами не є достатніми для підтвердження припинення зобов`язання за кредитним договором №322-26п-07к від 12.09.2007 року.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Як визначено у ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту належності особи до членів сім`ї військовослужбовця, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи, задоволення вимог заяви про встановлення юридичного факту через недоведеність апелянтом заперечень проти них.

У справі, яка переглядається, апелянт не надав суду належних та допустимих доказів, що підтвердили факт належного виконання зобов`язання чи його припинення.

Також безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують зазначене, зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржника з рішеннями суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2025 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: