Номер провадження: 22-ц/813/2954/25
Справа № 501/1202/23
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 жовтня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.

Позов мотивований тим, що 25 квітня 2015 року позивач та відповідачка уклали шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_4 . Сімейне життя сторін не склалося, фактично шлюбні відносини припинилися навесні 2016 року, дитина залишилась проживати разом з відповідачкою. Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 31 жовтня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

Питання про участь позивача в утриманні дитини неодноразово вирішувалося в судовому порядку шляхом пред`явлення відповідачкою позовів про стягнення з нього аліментів та збільшення їх розміру. Станом на час подачі цього позову розмір аліментів, що стягуються за рішенням суду з позивача на утримання доньки, становить 5 500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Однак, матеріальний стан позивача змінився у зв`язку з життєвими обставинами, які не залежать від нього, а саме: зміна місця роботи, неможливість та не бажання працювати за спеціальністю, зниження розміру заробітної плати, зменшення робочих місць через військовий стан в країні та всесвітню пандемію коронавірусу, закінчення терміну дії дозвільних документів для працевлаштування за спеціальністю «моторист». Останній рейс позивачем було завершено 02.09.2021 року. Позивач працевлаштувався на посаду продавця продовольчих товарів у ТОВ «Київське», де працює і по сьогоднішній день, починаючи з 10.09.2021 по сьогодні його заробітна плата склала у середньому 5 000 грн

Позивач стверджував, що з урахуванням введення на всій території України військового стану та обмеження щодо виїзду чоловіків - громадян України певного віку за межі держави, він не зможе працювати у морі і отримувати грошові кошти. Відповідно до даних паспорту моряка позивач з вересня 2021 року та по сьогодні перебуває на території України, де і працює за фіксовану заробітну платню.

Також, внаслідок того, що позивач не має можливості платити аліменти, встановлені рішенням суду, у нього виникла заборгованість по аліментам, оскільки він не має того доходу, який враховувався при вирішенні питання про збільшення розміру аліментів.

За таких підстав позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому, наголошуючи, що оплачувати аліменти на утримання малолітньої доньки у розмірі 5 500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття він вже не має можливості, просив суд зменшити розмір щомісячно стягуваних з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 5 500 грн до 1 500 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На вказаний позов відповідачка подала до суду першої інстанції відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог, наполягаючи, що позивач навмисно приховує доходи з метою уникнути виконання обов`язку утримувати доньку.

Також, відповідачка зверталась до суду першої інстанції з клопотанням про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16 жовтня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 5 500 грн до 3 196 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до повноліття дитини, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 жовтня 2024 року та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, що складаються зі сплати судового здору за подання апеляційної скарги та витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються лише на твердженнях позивача, що не підтверджені жодними доказами. Суд першої інстанції проігнорував клопотання відповідачки про витребування доказів щодо того, чи не виготовлено позивачем нових документів для роботи за кордоном моряком, а також щодо того, чи перебуває позивач на території України та працює продавцем продовольчих товарів у ТОВ «Київське». На думку апелянта, висновок суду про отриману заробітну плату позивача є лише домислом, оскільки сторона відповідача надавала до суду першої інстанції витяги з податкової служби на підтвердження того, що позивач не працює офіційно. Також, судом першої інстанції не розглянуто клопотання відповідачки про закриття провадження у справі. Апелянт наполягає, що дана справа підлягала закриттю, оскільки позивач вже звертався з даним позовом до відповідача про той же самий предмет і з тих самих підстав. Так, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 червня 2022 року у справі № 501/11/22, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року, відмолено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів. Апелянт зазначає, що у даній справі та в справі № 501/11/22 одні сторони по справі та одні підстави, а саме: працевлаштування на посаду продавцем у ТОВ «Київське» з 10.09.2021 року. Також, апелянт ставить під сумнів покликання позивача у позові про зменшення розміру аліментів, що з початком війни він почав менше заробляти, оскільки війна почалась 24 лютого 2022 року, а працевлаштувався продавцем він у вересні 2021 року, тоді і подав перший свій позов про зменшення аліментів, та після отримання відмови вже через чотири місяці звернувся з таким же позовом та з такими же підставами.

14.01.2025 року, через засоби поштового зв`язку, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Остапишена Валентина Миколаївна, подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

У відзиві позивач зазначає, що за період з грудня 2022 року по теперішній час ОСОБА_3 щомісяця виконує зобов`язання по сплаті аліментів по своїм фінансовим можливостям. У добровільному порядку вже більше півроку він сплачує аліменти у розмірі по 3000-3500 грн щомісячно, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 20.11.2024 року Савранським ВД ВС у Подільському районі Одеської області, що додано до відзиву. Крім того, у матеріалах справи містяться попередні розрахунки заборгованості по аліментам, надані Савранським ВД ВС у Подільському районі Одеської області. Твердження апелянта про неофіційність наданих суду довідок з місця роботи та ухилення від сплати податків не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки посилання апелянта на відповідь на запит до Державної фіскальної служби України не є належним доказом, так як позивач не є фізичною особою-підприємцем, а тому і не може бути у списку кола осіб вказаних у запиті. Позивачем надано до суду та містяться у матеріалах справи Відомості з державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерело/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 13.07.2023 року за період з 3 кварталу 2019 року по 1 квартал 2023 року. Посилання відповідача про ігнорування суду витребування доказів є надуманим та необґрунтованим, так як за більш ніж рік розгляду справи у матеріалах справи містяться різні довідки та відповіді на запити сторін та суду про працевлаштування позивача у ТОВ «Київське». Позивач вказує, що між сторонами існує відкритий конфлікт щодо зустрічей із дитиною. Також, рішенням Савранського районного суду Одеської області від 07 лютого 2024 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Чорномосрької міської ради Одеської області, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району, Одеської області, про позбавлення батьківських прав, дане рішення залишилося без змін після апеляційного розгляду. У всіх досудових та судових спорах позивач приймав участь особисто, відвідував Виконавчу службу особисто.

27.01.2025 року, через засоби поштового зв`язку, ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив, в якій наполягає на задоволенні її апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є зменшення розміру аліментів, ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ч. 2 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов частково та зменшуючи розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 5 500 грн до 3 196 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до повноліття дитини, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд першої інстанції, врахувавши обов`язок обох батьків приймати участь в утриманні дитини, виходив з того, що на сьогоднішній день матеріальний стан позивача, платника аліментів, змінився, що підтверджується наданими та дослідженими судом доказами.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_3 і ОСОБА_1 з 25 квітня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 31 жовтня 2017 року було розірвано (а. с. 5).

Сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20 жовтня 2016 року рішенням Іллічіського міського суду Одеської області було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини. Рішенням вирішено стягувати щомісячно з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 4 000 грн, починаючи з 15 червня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 ; та аліменти в розмірі 3 000,00 грн на користь та на утримання ОСОБА_1 , починаючи з 15 червня 2016 року і до досягнення дитиною, ОСОБА_4 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 грудня 2016 року рішенням апеляційного суду Одеської області було змінено рішення Іллічіського міського суду Одеської області в частині стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 з 3 000 грн до 1 500 грн

26 листопада 2019 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області по справі № 501/2464/18 було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, ОСОБА_4 , з 4 000 грн до 5 500 грн щомісячно.

10 червня 2021 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 листопада 2019 року залишено без змін.

Тобто, на сьогоднішній день ОСОБА_3 зобов`язаний щомісячно сплачувати аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 в розмірі 5 500 грн

Згідно довідки за № 8 від 06.03.2023 (а. с. 12), та довідки №20 від 21.06.2023 (а. с. 58) ОСОБА_3 працює на підприємстві ТОВ «Київське» за основним місцем роботи на посаді продавець продовольчих товарів з 10.09.2021 (Наказ №245-п від 09.09.2021) по теперішній час, з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Його заробітна плата за термін з 10.09.2021 по 31.05.2023 склала 100 421,58 грн, що в середньому становить 4 781,98 грн на місяць.

Згідно відповіді Савранського відділу ДВС від 24.02.2023 (а. с. 13) та 09.08.2023 (а. с. 70) стягнення аліментів з ОСОБА_3 проводиться за постановою державного виконавця від 28.04.2022 з заробітної плати боржника в ТОВ «Київське» з 01.05.2022.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 13.07.2023 (а. с. 69) встановлено, що ОСОБА_3 з вересня 2021 року по березень 2023 року отримував заробітну плату в ТОВ «Київське».

ТОВ «Київське», згідно відповіді №13/02-24 від 06.02.2024 (а. с. 122, 123), був наданий звіт про здійснені відрахування та виплати щодо ОСОБА_3 за постановою № 66444910 від 28.04.2022 за період 01.05.2022 по 31.12.2023.

З наданої Адміністрацією Державної прикордонної служби інформації (а. с. 101) вбачається, що ОСОБА_3 перетинав державний кордон України у період з 01.01.2019 по 24.10.2023, останній виїзд 20.12.2020 року, в`їзд 03.09.2021 року.

Постановою Державного виконавця від 28.12.2022 року обмежено право виїзду ОСОБА_3 за межі України (а. с. 14).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція 1989 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини

Відповідно до змісту ст. 18 Конвенції 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції 1989 року встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», Заява № 31111/04, § 54).

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України практика ЄСПЛ застосовується апеляційним судом як джерело права.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Крім того, положеннями ч. 3 ст. 51 Конституції України закріплено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. А згідно з частиною 3 вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Також, за змістом ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

У пункті 23 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження № 61-22317св19), від 16 червня 2021 року, справа №643/11949/19 (провадження №61-2698св21), зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Також, у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини…

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.

При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано».

Апеляційний суд нагадує, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 СК України).

Зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, з урахуванням встановлених обставин справи і сукупності належних та допустимих доказів, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1 3 ст. 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд сприймає критично твердження апелянта, що суд першої інстанції зобов`язаний був закрити провадження у справі, оскільки позивач уже звертався до суду з позовом про зменшення аліментів і рішення суду про відмову у позові набрало законної сили, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Необхідність застосування вказаної норми права зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

При цьому критерій тотожності підлягає оцінці тільки після набрання відповідним рішенням законної сили.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 червня 2022 року у справі № 501/11/22, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.

Із змісту вказаних рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що під час вирішення спору по справі № 501/11/22 судами були розглянуті такі підстави позову, на які посилався позивач, як погіршення умов праці за спеціальністю, зменшення розміру заробітної плати, закінчення терміну дозвільних документів для працевлаштування за спеціальністю «моторист», зменшення кількості робочих місць через всесвітню пандемію коронавірусу, зміна сфери його діяльності, працевлаштування з 10.09.2021 року на посаді продавця продовольчих товарів.

Звертаючись до суду із позовом у даній цивільній справі, як на підставу для зменшення розміру аліментів, ОСОБА_3 посилався як на вищевказані обставини, так і на ту обставинну, що в Україні запроваджено воєнний стан, що, як зазначав позивач, негативно вплинуло на його майновий стан.

Крім того, у даній справі ОСОБА_3 просив суд зменшити розмір аліментів, визначивши їх розмір у твердій грошовій сумі, а у справі № 501/11/22 - шляхом визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) позивача.

Таким чином, хоча у даній цивільній справі та в справі № 501/11/22 повністю співпадає склад учасників справи, проте наявні розбіжності в матеріально-правових вимогах позову та обставинах, якими обґрунтовані ці вимоги.

Слід вказати, що право вимагати зміну розміру аліментів не може заперечуватися з огляду на мінливість життєвих обставин, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Стосовно інших доводів апеляційної скарги, зокрема, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються лише на твердженнях позивача та не підтверджені жодними доказами, то апеляційний суд зазначає наступне.

Суд нагадує, що за змістом норм процесуального права, практики ЄСПЛ та Верховного Суду, сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Уважно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_3 не доведено належними чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для зменшення розміру аліментів на утримання малолітньої доньки.

З наданих позивачем доказів на підтвердження позовних вимог неможливо встановити, що в нього відбулись зміни в бік значного погіршення матеріального стану, або зміни сімейного стану, чи погіршення стану здоров`я.

Натомість, аналіз матеріалів справи дає підстави вважати, що позивач є працездатною особою, інших осіб, що перебувають на його утриманні, не має, його вік, освіта та професійні навички дають змогу влаштуватися на роботу з високим рівнем заробітної плати. Крім того, у світлі вказаних вище норм матеріального права батько дитини зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел доходів для забезпечення гідних умов проживання й розвитку його єдиної доньки.

З постанови Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 501/11/22 вбачається, що ОСОБА_3 з 01.04.2022 року займає посаду продавця продовольчих товарів у ТОВ «Київське» на 0,5 ставки.

Належних та достатніх доказів неможливості працювати не 0,5 ставки отримуючи 5 000 грн, а на повну ставку 10 000 грн позивачем до суду не надано.

Також позивач не довів неможливість працевлаштування на роботу з отриманням більш високого доходу відповідно до його кваліфікації та досвіду.

Крім того, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Тобто, на час постановлення оскаржуваного рішення суду відповідні підстави позову відпали.

Також, з постанови Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 501/11/22 встановлено, що вимоги ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів з підстав зменшення розміру заробітної плати, закінчення терміну дозвільних документів для працевлаштування за спеціальністю «моторист», зменшення кількості робочих місць через всесвітню пандемію коронавірусу, працевлаштування з 10.09.2021 року на посаді продавця продовольчих товарів уже вирішувалися судом і в задоволенні позову про зменшення аліментів саме з цих підстав було відмовлено судовим рішенням по цій справі.

Щодо посилань позивача на введення в країні воєнного стану, то апеляційний суд зауважує, що безумовно запровадження воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України увело свої корективи в життя кожного українця, проте посилаючись на вказану обставину, позивач всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надає до суду доказів погіршення свого матеріального становищу, у зв`язку з введенням в країні воєнного стану.

Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами, що він неспроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, раніше визначеному рішенням суду через погіршення свого майнового стану.

При цьому заслуговують на увагу і доводи, викладені відповідачкою у відповіді на відзив на апеляційну скаргу, відповідно до яких позивач звертаючи до суду з позовом про зменшення аліментів через погіршення свого майнового стану і неможливості сплачувати аліменти у розмірі 5 500 грн у зв`язку з отриманням заробітної плати 5 000 грн щомісячно, тем не менше користується послугами адвоката не у порядку надання безоплатної вторинної допомоги

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, оцінку вказаним обставинам в сукупності не надав та передчасно прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та зменшення розміру аліментів з 5 500 грн до 3 196 грн

Установлений рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26 листопада 2019 року розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення без доведення значного погіршення матеріального становища платника аліментів не буде спрямовано на належне забезпечення дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та суперечитиме її інтересам.

Крім того відсутність належних і достатніх доказів щодо неможливості працевлаштування на повну ставку або на роботу з більш високою ставкою заробітної плати, не надає підстав для висновку, що розмір аліментів 5 500 грн, установлений рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26 листопада 2019 року, є надмірним тягарем для позивача.

Також суд враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обидва з батьків для розвитку дитини. У справі такий тягар здебільшого лягає лише на матір.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні апеляційної скарги до суду скаржником сплачено судовий збір за її подання у розмірі 1 610,40 грн, що підтверджується квитанцією про сплату № 89DF-4YTB-AAQE від 12.11.2024 року та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України від 27.12.2024 року.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1 610,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1610 гривень 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова