Справа № 464/8672/23 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б. Р.
Провадження № 22-ц/811/246/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Матяш С. І.,

з участю представника відповідача адвоката Антонюка В. О., представника позивача адвоката Качмара І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 03 січня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кобербус» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кобербус» (далі ТОВ «Кобербус») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на свою користь суму основної заборгованості у розмірі 1 600 000 грн 00 коп., пеню у розмірі 1 492 909 грн 59 коп., інфляційні втрати у розмірі 661 660 грн 80 коп., відсотки річних у розмірі 132 559 грн 00 коп., а загалом 3 3887 129 грн 39 коп.

03 січня 2025 року ТОВ «Кобербус» подало до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій просило накласти арешт на майно відповідача, а саме: квартиру загальною площею 39, 56 кв. м., житловою площею 27,64 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107), 1/2 частку квартири загальною площею 84, 5 кв. м., житловою площею 60, 2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107), земельну ділянку площею 0, 2149 га, кадастровий номер :01:014:0031, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 07).

Заява обґрунтована тим, що оскільки відповідач ухиляється протягом тривалого часу від виконання укладеного ним з позивачем договору купівлі-продажу, а саме не сплачує вартості придбаного майна, з огляду на розмір його заборгованості, є підстави вважати, що він і надалі буде уникати виконання рішення суду, тому наявні підстави для накладення арешту на належне йому майно, з метою виконуваності майбутнього рішення суду.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 03 січня 2025 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Кобербус» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кобербус» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу задоволено.

В порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру загальною площею 39, 56 кв. м., житловою площею 27, 64 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107), 1/2 частку власності квартири загальною площею 84, 5 кв. м., житловою площею 60, 2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107), земельну ділянку площею 0, 2149 га, кадастровий номер :01:014:0031, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 07), які належать ОСОБА_1 .

Ухвала суду мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в січні 2025 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 03 січня 2025 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу поза межами підготовчого засідання, не повідомив відповідача про дату та час розгляду заяви позивача про забезпечення позову, а відповідач копію такої заяви не отримував. Вважає звернення позивача з вказаним позовом надуманим, адже між сторонами підписано акт приймання-передачі, згідно якого сторони не мають одна до другої ніяких майнових претензій. Докази, надані позивачем містять ознаки фальсифікації, позов подано з метою незаконного отримання коштів. Накладаючи арешт на майно, суд не з`ясував позицію власника майна, на яке накладено такий арешт, тобто позицію відповідача, адже оскаржувана ухвала постановлена без проведення судового засідання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у грудні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кобербус» (далі ТОВ «Кобербус») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на свою користь суму основної заборгованості у розмірі 1 600 000 грн 00 коп., пеню у розмірі 1 492 909 грн 59 коп., інфляційні втрати у розмірі 661 660 грн 80 коп., відсотки річних у розмірі 132 559 грн 00 коп., а загалом 3 887 129 грн 39 коп.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 27 березня 2024 року прийняти до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кобербус» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу за правилами загального позовного провадження.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16 липня 2024 року позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кобербус» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кобербус» суму основної заборгованості у розмірі 1600000 грн 00 коп., пеню у розмірі 1 492 909 грн 59 коп., інфляційні втрати в сумі 661 660 грн 80 коп. та 3 % річних в сумі 132 559 грн 00 коп., що загалом складає 3 887 129 грн 39 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кобербус» 58 306 грн 93 коп. судового збору.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволено.

Скасовано заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 липня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кобербус» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 13 грудня 2024 року на 09.00 год.

03 січня 2025 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява ТОВ «Кобербус» про забезпечення позову, яка згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03 січня 2025 року об 11 год 08 хв 23 сек. була розподілена головуючому судді Мичці Б. Р., яким цього ж дня постановлено оскаржувану ухвалу.

Щодо порядку розгляду заяви про забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Згідно зі частиною першою статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Частиною п`ятою цієї статті визначено особливості розгляду заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на активи, які є предметом спору у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. У справі, що переглядається відмінний від даного предмет спору.

Згідно з приписами частини третьої, четвертої статті 153 ЦПК України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Статтею 151 ЦПК України визначено вимоги до зміст і форми заяви про забезпечення позову.

До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі (частина шоста статті 151 ЦПК України).

Тобто, на рівні ЦПК України не покладено на заявника обов`язку, у разі поданням ним заяви про забезпечення позову, додавати до неї копії такої заяви в кількості примірників відповідно до кількості учасників справи або докази надіслання її копії іншим учасникам справи, як і суд не зобов`язаний у разі надходження такої заяви, надсилати її копії іншим учасникам справи

Також аналіз наведених вище норм процесуального права свідчить, що розгляд заяви про забезпечення позову, окрім заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на активи, які є предметом спору у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, відбувається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. При цьому, суд може викликати за наявності для цього підстав для її розгляду особу, яка її подала, а у разі коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

З матеріалів справи не убачається, що розглядаючи заяву ТОВ «Кобербус» про забезпечення позову, суд дійшов висновку про необхідність виклику заявника для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. Відтак, в подальшому у суду були відсутні підстави для призначення її розгляду у судовому засіданні з викликом сторін.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги щодо порушення порядку розгляду судом першої інстанції заяви позивача про забезпечення позову, адже виходячи з обставин цієї справи, така розглянута у строк, визначений законом та в порядку, передбаченому нормами ЦПК України. У цьому ж зв`язку, колегія суддів вважає юридично неспроможними аргумент скарги щодо необхідності повідомлення відповідача про час та місце розгляд заяви про забезпечення позову, надіслання йому копії такої, а відтак і заслуховування його думки під час її розгляду.

Згідно зі пунктом 9 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд за клопотанням учасників справи вирішує питання про забезпечення позову, про зустрічне забезпечення.

Проте наведене, на думку колегія суддів, не виключає можливість розгляду заяви про забезпечення позову поза межами підготовчого засідання, адже згідно частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи.

Щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Предметом позову у даній справі є позовні вимоги майнового характеру про стягнення грошових коштів. Ціна позову становить 3 887 129 грн 39 коп.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним. Одним із видів такого забезпечення є, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що:

«співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що:

«умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 травня 2020 року у справі № 755/15345/17-ц та від 21 квітня 2022 року у справі №592/7729/18.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що:

«під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У пунктах 23 та 24 постанови Верховного Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у cправі №905/448/22 зроблено такі висновки:

«23. Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

24. Водночас Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що накладення арешту на майно має стосуватися саме майна, яке належить до предмета спору, з таких підстав.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів, є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що:

«38. Велика Палата Верховного Суду підтверджує сформульовані нею у справах № 914/1570/20, № 381/4019/18 висновки та додатково зазначає таке.

40. Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом».

41. Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

42. Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

43. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

45. Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

46. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

48. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

54. Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, як уже зазначалося вище, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

55. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що можливе подальше відчуження відповідачкою спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів.

57. Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні».

Відтак, колегія суддів доходить висновку, що з огляду на наведені висновки, враховуючи обставини справи, що переглядається, а саме, що між сторонами дійсно виник спір про стягнення значної суми грошових коштів, запропонований позивачем спосіб забезпечення позову у виді накладення арешту на належне відповідачу майно може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а його невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання, такий захід забезпечення позову буде домірним (співмірним) заявленим позовним вимогам і при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін під час вирішення спору, можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи, чи осіб, що не є її учасниками, можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для забезпечення позову в обраний позивачем спосіб.

Також під час апеляційного розгляду встановлено, що майно, а саме транспортний засіб, яке було предметом договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами та за придбання якого відповідач не провів оплату позивачу, вартість якого і складає ціну позову, на даний момент відчужене відповідачем третій особі.

Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки нерухоме майно на яке накладено арешт залишається в його володінні та користуванні, адже за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див.: постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, постанову Верховного Суд від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23)).

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що під час постановлення оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не врахував, що подані позивачем докази є фальсифіковані, а метою подачі позову є незаконне отримання коштів відповідача, адже на цій стадії судом не вирішується спір по суті, тобто не перевіряється його підставність та обґрунтованість (доведеність).

Колегія суддів враховує і те, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неналежності відповідачу майна, на яке накладено арешт, а також щодо того, що на таке майно мають речові права особи, які не є учасниками справи (третіми особами). Також відповідач не зазначає, що він готовий внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі ціни позову, з метою зняття арешту з його майна.

Проте, в разі доведення відповідачем недоцільності чи неспівмірності заходів забезпечення, шляхом накладення арешту на усе майно відповідача, зазначене в заяві про забезпечення позову, він не позбавлений можливості, в порядку, передбаченому статтями 156 та 158 ЦПК України, звернутися до суду із відповідною заявою про заміну одного виду забезпечення іншим або про скасування забезпечення позову, зокрема, у разі надання документів щодо ринкової вартості арештованого майна.

Пунктом першим частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання щодо забезпечення позову, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду залишенню без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для здійснення розподілу судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 03 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 07 березня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич