Справа № 759/3790/24
Апеляційне провадження №22-ц/824/1289/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 22.10.2023 року вона передала у позику ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3 000,00 доларів США, про що останнім було власноруч написано розписку від 22.10.2023 року, які останній зобов`язався повернути до 31.12.2023 року включно. Проте, на зазначену в розписці дату ОСОБА_1 в порушення взятих на себе зобов`язань не повернув суму боргу, на її вимогу у добровільному порядку свої зобов`язання не виконав, тому вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Позивач просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму боргу в розмірі 3 000,00 доларів США, 3% річних у розмірі 493,26 грн. та інфляційні втрати в розмірі 461,64 грн., а також судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 14 000,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 000,00 доларів США, 3% річних у розмірі 12,82 доларів США 82 цента. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, 25 травня 2024 року відповідач направив апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування вказаних доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, не зважаючи на поважність обставин, не надав можливості подати відзив на позовну заяву, чим на думку апелянта порушив принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом. Зокрема, відповідач 20.04.2024 року звернувся до адвоката Приходька П.В. з проханням представляти його інтереси в суді у даній справі, оскільки його попередній представник - адвокат Кулик Ярослав Миколайович, помер. У зв`язку з цим, представником відповідача - адвокатом Приходьком П.В. було подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, ознайомлення з матеріалами справи та поновлення строку на подання відзиву на позов, однак воно не було задоволене.

Крім того апелянт зазначає, що на грошові кошти, що є предметом боргової розписки, є спільною сумісною власністю подружжя, тому дані кошти не можуть бути стягнуті з відповідача як борг, так як власник коштів не може бути одночасно їх власником та позичальником. Про те, що дані кошти є спільною сумісною власністю подружжя свідчить те, що текст боргової розписки не містить посилання на те, що ОСОБА_2 передає своєму чоловіку свої особисті кошти чи кошти, які є власністю третіх осіб, також позивач не довела належними доказами, що передані нею кошти є її індивідуальною власністю, також не доведено позивачкою факт надання її дядьком дозволу на передання його коштів у борг ОСОБА_1

21 червня 2024 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного:

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача, зазначив, що між сторонами було укладено договір позики, і позивач виконав свої зобов`язання за ним, надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором. Зважаючи на те, що укладення договору позики на визначених у них умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій, які не суперечать вимогам чинного законодавства, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми позики.

Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти посилання позивача на порушення його прав в частині обмеження можливості представлення своєї позиції.

Дані свої твердження апелянт обґрунтовував насамперед тим, що його попередній представник помер. В той же час жодного доказу з даного приводу матеріали справи не містять.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

З урахуванням наведеного, посилання сторони, не доведені належним чином, не можуть бути прийняті судом.

Також, при вирішення справи колегія суддів зважає й на те, що провадження у справі було відкрите 11 березня 2024 року

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року змінено порядок розгляду справи на розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та було призначено судове засідання для розгляду справи на 22.04.2024 року.

В судове засідання 22 квітня 2024 року з`явився представник відповідача - адвокат Приходько П. В. За його клопотанням суд першої інстанції оголошував перерву та відкладав розгляд справи саме для надання можливості представнику відповідача ознайомитися з матеріалами справи та надати до суду свою правову позицію.

Апеляційний суд звертає також увагу на те, що апелянтом не наведено належних доводів про те, які конкретні обставини перешкодили представнику відповідача подати відзив на позовну заяву разом з правовою позицією.

Зважаючи на наведене, твердження апелянта щодо безпідставного обмеження йому в можливості представити свою позицію, чим суд порушив принцип рівності усіх учасників судового процесу, є безпідставними.

Не можуть бути прийняті й посилання апелянта на неналежність вирішення спору по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх вимог позивач надала до позовної заяви розписку. Не заперечує факту отримання спірних коштів від позивача і сам відповідач.

Розписка - це є борговий документ і встановлює зобов`язання відповідача вчинити конкретні дії, в даному випадку повернути позивачу отримані ним кошти.

Вже сам факт складання відповідачем розписки і тим самим підтвердження ним самим свого обов`язку повернути позивачу отримані в борг кошти унеможливлює сприйняття як сторонами договору, так і судом таких коштів як спільного майна, оскільки в іншому випадку встановлення правовідносин «боржник-кредитор» втратило б будь-який сенс.

Окрім того, позивач під час розгляду справи надала суду першої інстанції докази щодо джерел походження вказаних коштів, натомість відповідач жодним чином не спростував їх, що унеможливлює прийняття його позиції судом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку по суті спору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько