Справа № 523/975/25
Провадження №2/523/1918/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2025 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого - судді Сувертак І.В.

при секретарі Мельніченко Г. О.,

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» (адреса місцезнаходження: 65003, м. Одеса, вул. Наливна, буд. 15) про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать виплаті працівнику при звільненні,

за участю : позивача ОСОБА_1 .

Установив:

В січні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать виплаті працівнику при звільненні.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 18.04.2001 року по 18.04.2024 року працював в AT «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» спочатку на посаді машиніста автомобільного крана 6 розряду, а потім на посаді водія автотранспортних засобів.

На підставі наказу AT «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» від 15 квітня 2024 року № 186-к ОСОБА_1 18 квітня 2024 року був звільнений з роботи за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП України.

В порушення статті 116 КЗпП України в день звільнення з роботи не було проведено повного розрахунку зі позивачем та виплати заробітної плати в загальному розмірі 32832, 32 грн. (з урахуванням утриманих податків, зборів та внесків), яка складається із заборгованості: за лютий 2024р. 7758, 59 грн., за березень 2024р. 5567, 95 грн., за квітень 2024 року 19505, 78 грн.

Також, в порушення ст. 47 КЗпП України у день звільнення не видав позивачу копію наказу про звільнення.

Наказ про звільнення від 15 квітня 2024 року № 186-к та довідку про заробітну плату вих. № 34/2025-01 на чисельні вимоги позивача він зміг отримати лише 15.01.2025 року.

Враховуючи вимоги статті 117 КЗпП України з огляду на те, що АТ «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» при звільненні не виплатив належну позивачу суму у строки визначені ст. 116 КЗпП України, відповідно відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

За останні 2 календарних місяці роботи, які передували звільненню, заробітна плата ОСОБА_1 становила (за лютий 9638 грн. + за березень 6916, 71 грн.) = 16554,71 грн. За лютий та березень 2024р. було відпрацьовано 35 робочих днів (17 днів у лютому та 18 днів у березні 2024р.). Отже, середньоденна заробітна плата складає: (16554,71 грн. : 35 робочих днів) = 472 грн. за один робочий день.

ОСОБА_1 у позові просить стягнути середній заробіток за шість місяців тобто з 19.04.2024 по 18.10.2024 р. тобто за 131 робочий день.

131 робочій день х 472 грн. = 61832 грн. Тобто, середній заробіток за шість місяців складає грошову суму у розмірі 61832 грн. (без урахування обов`язкових податків, зборів та внесків).

У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким стягнути АТ «Ексімнафтопродукт» заборгованість по заробітній платі у розмірі 32832, 32 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 61832 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 22 січня 2025 року було відкрито спрощене провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 11,12).

Відповідачу направлялись повістки за адресою місцезнаходження. Причин неявки суду не сповістив, з заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. (а.с. 15).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Крім того зазначив, що після подання позовної заяви відповідач частково сплатив заборгованість, а саме за січень та квітень 2024 року. Підсумовуючи викладене в судовому засіданні ОСОБА_1 просив стягнути заборгованість з заробітної плати у розмірі -13 326,54 грн. та середній заробіток за час затримки сум, що належить виплаті працівнику при звільнені у розмірі 61832,00 грн.

Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін у загальному порядку та відзиву на позовну заяву не надав.

Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності представника відповідача.

Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 18.04.2001 року по 18.04.2024 року працював в AT «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» спочатку на посаді машиніста автомобільного крана 6 розряду, а потім на посаді водія автотранспортних засобів.

На підставі наказу AT «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» від 15 квітня 2024 року № 186-к ОСОБА_1 18 квітня 2024 року був звільнений з роботи за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП України.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Згідно приписів ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року № 100 середня заробітна плата розраховується за два останні місяці роботи співробітника.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами (далі - Порядок).

Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

В порушення статті 116 КЗпП України в день звільнення з роботи не було проведено повного розрахунку зі позивачем та виплати заробітної плати в загальному розмірі 32832, 32 грн. (з урахуванням утриманих податків, зборів та внесків), яка складається із заборгованості: за лютий 2024р. 7758, 59 грн., за березень 2024р. 5567, 95 гри., за квітень 2024 року 19505, 78 грн.

Також, в порушення ст. 47 КЗпП України у день звільнення не видав позивачу копію наказу про звільнення.

Наказ про звільнення від 15 квітня 2024 року № 186-к та довідку про заробітну плату вих. № 34/2025-01 на чисельні вимоги позивача він зміг отримати лише 15.01.2025 року.

За останні 2 календарних місяці роботи, які передували звільненню, заробітна плата ОСОБА_1 становила (за лютий 9638 грн. + за березень 6916, 71 грн.) = 16554,71 грн. За лютий та березень 2024р. було відпрацьовано 35 робочих днів (17 днів у лютому та 18 днів у березні 2024р.). Отже, середньоденна заробітна плата складає: (16554,71 грн. : 35 робочих днів) = 472 грн. за один робочий день.

ОСОБА_1 у позові просить стягнути середній заробіток за шість місяців тобто з 19.04.2024 по 18.10.2024 р. тобто за 131 робочий день.

131 робочій день х 472 грн. = 61832 грн. Тобто, середній заробіток за шість місяців складає грошову суму у розмірі 61832 грн. (без урахування обов`язкових податків, зборів та внесків).

На думку суду, визначений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає вимогам справедливості та співмірності.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці", як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) ", за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будьякому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до ч.1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 2,5,7-8,10-13,17-18,131,76-82,89, 211, 258, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» (адреса місцезнаходження: 65003, м. Одеса, вул. Наливна, буд. 15) про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать виплаті працівнику при звільненні. задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ», (адреса місцезнаходження: 65003, м. Одеса, вул. Наливна, буд. 15) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН № НОМЕР_1 , (адреса: АДРЕСА_1 ) заборгованість з заробітної плати у розмірі -13 326,54 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ», (адреса місцезнаходження: 65003, м. Одеса, вул. Наливна, буд. 15) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН № НОМЕР_1 , (адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки сум, що належить виплаті працівнику при звільнені у розмірі 61832,00 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ», (адреса місцезнаходження: 65003, м. Одеса, вул. Наливна, буд. 15) на користь та в дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складно повне рішення.

Повний текст рішення складено 07 березня 2025 року.

Суддя