ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року

м. Київ

справа № 380/3155/20

провадження № 61-9232св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Львівська міська рада,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - головне управління Державної служби України із надзвичайних ситуацій у Львівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2024 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

Короткий зміст позовних вимог

1. У квітні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до Львівської міської ради (далі - ЛМР), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - головне управління Державної служби України із надзвичайних ситуацій у Львівській області, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій та відшкодування моральної шкоди.

2. Позов обґрунтовано тим, що бездіяльністю ЛМР, яку вони пов`язують із невиконанням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2019 року у справі № 857/766/19, їм завдано моральну шкоду, яка полягає, зокрема, у тривалому часі, який знадобився для відстоювання своїх прав в судовому порядку, внаслідок чого у позивачів почало утворюватися і розвиватися постійне відчуття безпомічності та безпорадності, зневіра у власних можливостях як особистості, що дуже порушило соціальні зв`язки між ними та іншими членами суспільства та призвело до численних емоційних, психологічних та нервових зривів.

3. Також позивачі покликалися на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, відповідно до якої цивільні права та обов`язки можуть виникати, зокрема, з рішення суду. Позивачі зауважували, що через душевні страждання, яких вони зазнали у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду, за що держава несе відповідальність відповідно до статей 3, 55, 56, 62, 152 Конституції України, статей 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, людина має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, яку суд, враховуючи характер спірних правовідносин, обставини справи і принципи розумності і справедливості, повинен був стягнути, оскільки в даному випадку наявний причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача та завданою позивачам шкодою.

4. Враховуючи викладене просили суд: визнати, що через бездіяльність Львівської міської ради внаслідок неусунення створених небезпек для життя і здоров`я в будинку АДРЕСА_1 існує загроза для життя і здоров`я позивачів через невиконання норм Конституції України, Кодексу цивільного захисту України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю та відповідного рішення суду; визнати факт завданої моральної шкоди позивачам через навмисне неусунення небезпеки для життя, здоров`я і знущання службовими особами Галицької районної адміністрації Львівської міської ради і Львівської міської ради та встановити розмір відшкодування завданої моральної шкоди позивачам в 1 000 000 грн; зобов`язати Львівську міську раду виплатити завдану моральну шкоду здоров`ю та життю позивачів в розмірі 1 000 000 грн, розділивши суму між позивачами порівну.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

5. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 року у складі судді Зубачик Н. Б. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

6. Ухвалюючи судові рішення, місцевий суд виходив із того, що позивачами не доведено та не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем їх прав чи інтересів, не надано доказів обґрунтованості позовних вимог, тому суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

7. Постановою Львівського апеляційного суду від 16 травня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

8. Стягнено з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 000,00 грн на користь кожного позивача на відшкодування моральної шкоди.

9. В іншій частині позову відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.

10. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що факт протиправної бездіяльності Львівської міської ради встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, тому, з урахуванням наявних доказів, суд дійшов висновку, що позивачам було заподіяно моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо невирішення питання пожежної безпеки в будинку АДРЕСА_1 . Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із тривалості порушення та вимушеністю змін у житті позивачів, викликаних необхідністю неодноразових звернень до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

11. У червні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Львівської міської ради

12. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

13. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14. У касаційній скарзі Львівська міська рада, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення місцевого суду.

15. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 1340/4560/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

16. Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що позивачами не надано доказів спричинення їм моральної шкоди.

17. Крім того, в провадженні Верховного Суду перебувала справа № 1340/4560/18, у якій відмовлено ОСОБА_1 у відшкодуванні моральної шкоди.

18. Заявник вказує, що позивачі нарівні з іншими власниками квартир є співвласниками допоміжних приміщень в будинку, в тому числі сходових кліток, тому останні мають право самостійно вимагати у власника мотоцикла, який їм відомий, усунути перешкоди у користуванні спірним майном.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

19. У вересні, жовтні 2024 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу Львівської міської ради від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , у яких вказано, що судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , в якій вони зареєстровані та проживають.

21. Квартира позивачів знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, що перебуває у власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради.

22. Належність будинку до комунальної власності підтверджується й витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3722172 від 01 квітня 2004 року.

23. Будинок перебуває на балансі Львівського міського комунального підприємства (далі - ЛМКП) «Айсберг», яке є виконавцем послуг з утримання будинку.

24. У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звертався до суду з адміністративним позовом до Львівської міської ради про визнання дій та бездіяльності протиправною (справа № 1340/4560/18). Позовні вимоги ОСОБА_1 пов`язував із порушенням правил пожежної безпеки внаслідок незаконного зберігання у під`їзді їхнього будинку квадроциклу та мотоциклу.

25. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2019 року у справі № 1340/4560/18 (№ 857/766/19 - номер справи в апеляційній інстанції) скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року, яким відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано протиправними дії Львівської міської ради щодо невирішення питання пожежної безпеки в будинку АДРЕСА_1 (а. с. 10-12, т. 1).

26. Вказане судове рішення апеляційного адміністративного суду залишене без змін постановою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року (провадження № К/9901/21635/19) (а. с.13-16, т. 1).

27. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що надані позивачу відповіді на його скарги свідчать, що виконавчий орган Львівської міської ради належно відреагував на повідомлені ОСОБА_1 обставини (в тому числі щодо облаштування в під`їзді стоянки транспортного засобу), разом із балансоутримувачем будинку встановив порушника і проконтролював вжиття до нього заходів реагування.

28. Суд апеляційної інстанції констатував, що із змісту листа Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 31-5203 від 04 вересня 2018 року, адресованого ОСОБА_1 на його звернення до Львівської обласної державної адміністрації 3ВГ-08Г-3594/18 від 25 липня 2018 року щодо влаштування стоянки квадроцикла в під`їзді будинку АДРЕСА_1 , було встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_1 у вечірній та нічний час на збереження залишався квадроцикл, без погодження мешканців будинку. У липні працівниками ЛМКП «Айсберг» власнику квартири АДРЕСА_1 було скеровано попередження про звільнення під`їзду № 1 у будинку від квадроцикла. Станом на 13 серпня 2018 року квадроцикл забрано. Проте, в обґрунтування вказаних вище фактів реагування відповідачем не надано жодних доказів.

29. Крім цього, у відповіді від 27 вересня 2018 року № 31-5645 Галицька районна адміністрація Львівської міської ради на звернення ОСОБА_1 від 10 вересня 2018 року № 3-Г-88988-Л-31 щодо незаконної стоянки квадроциклів та мотоциклів в під`їзді будинку АДРЕСА_1 повідомила, що прибудинкова територія є спільним майном співвласників, що належить їм на праві спільної сумісної власності відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», і саме співвласники вправі встановлювати, кому і на яких умовах ним користуватися. Зазначено, що у випадку незгоди з наданою відповіддю, її можна оскаржити згідно з чинним законодавством.

30. Аналізуючи зміст вищенаведеної відповіді Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, суд апеляційної інстанції зазначив, що у ній не надано відповіді по суті поставлених у зверненні питань та викладених фактів, а саме: щодо вирішення проблемного, на думку позивача, питання щодо правомірності стоянки в під`їзді будинку АДРЕСА_1 , спершу, квадроцикла, а пізніше - мотоцикла, оскільки наявність таких механізмів у під`їзді є об`єктом потенційної небезпеки, що може спричинити пожежу.

31. За наведених обставин, колегія суддів апеляційного адміністративного суду визнала обґрунтованими доводи позивача в частині вимог щодо визнання протиправними дій Львівської міської ради щодо невирішення питання пожежної безпеки в будинку АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

32. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

33. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

34. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

35. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

36. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

37. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

38. Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

39. Аналіз положень статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

40. Загальні підстави відповідальності за майнову та моральну шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, передбачені нормами статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких:

моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом;

шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

41. Як свідчить тлумачення статей 23, 1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади, відшкодовується державою, і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

42. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

43. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18), зазначено, що«у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункти 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача».

44. Отже, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

45. Схожі висновки викладені й у постанові Верховного Суду від 02 березня

2023 року у справі № 607/21703/21(провадження № 61-11873св22).

46. У справі, що переглядається, апеляційним судом встановлено, що факт протиправної бездіяльності Львівської міської ради щодо невирішення питання пожежної безпеки в будинку АДРЕСА_1 внаслідок незаконного зберігання у під`їзді будинку в місці загального користування квадроцикла та мотоцикла, встановлено рішенням суду у справі № 1340/4560/18, яке набрало законної сили, і в силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню в даній справі.

47. Також апеляційним судом враховано факт подальшої бездіяльності Львівської міської ради.

48. Так, зокрема, у листі-відповіді Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 12 квітня 2019 року за вих. № 31-1884 (а. с.17, т. 1) на звернення позивачів від 04 квітня 2019 року щодо питання влаштування стоянки у під`їзді будинку АДРЕСА_1 повідомлено, що прибудинкова територія є спільним майном співвласників, що належить їм на праві спільної сумісної власності відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», і саме співвласники вправі встановлювати, кому і на яких умовах ним користуватися.

49. Отже, незважаючи на судові рішення у справі № 1340/4560/18, якою визнано протиправними аналогічного змісту дії (бездіяльність) відповідача, останній продовжує протиправну бездіяльність.

50. 24 вересня 2019 року комісією в складі: головного інспектора Галицького РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області, провідного фахівця відділу контролю за застосуванням санкцій супроводу адміністративних позовів та обліку пожеж ГУ ДСНС України у Львівській області, за участі позивача ОСОБА_1 , складено акт обстеження 1-го під`їзду житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 18, т. 1) та встановлено знаходження (зберігання) в ньому (в об`ємі сходової клітки на першому поверсі будинку) транспортного засобу (квадроцикла) з двигуном внутрішнього згорання та недопалків біля нього. Транспортний засіб зафіксований за допомогою металевих ланцюгів до перил дерев`яного сходового маршу.

51. Акт аналогічного змісту складено 20 квітня 2019 року (а. с. 18, зворот, т. 1).

52. Листом від 08 січня 2020 року № 58-8/КО-1/01-19 (а. с. 20, т. 1) ГУ ДСНС України у Львівській області повідомило позивачів про проведення перевірки у будинку АДРЕСА_1 після отримання дозволу від управителя будинку, яким є ЛМКП «Айсберг», відповідно до договору від листопада 2019 року № 87 «Про надання послуг з управління багатоквартирним будинком», укладеного між співвласниками багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та ЛМКП «Айсберг».

53. При цьому у листі зазначалось, що відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Правил утримання жилих будинків і прибудинкових територій», затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005 року, забезпечення пожежної безпеки житлових і громадських будинків покладається на власника (балансоутримувача та/або орендаря (наймача)) будинку.

54. Листом від 27 лютого 2020 року № 58-8/КО-1/01-19 (а. с. 20, зворот, т. 1) ГУ ДСНС України у Львівській області повідомило позивачів про результати проведеної перевірки та про підтвердження факту порушення, а саме: захаращення шляхів евакуації, шляхом зберігання транспортних засобів в об`ємі сходової клітки. Констатовано, що керівнику ЛМКП «Айсберг» вручений припис від 26 лютого 2020 року № 25 про усунення порушень вимог законодавства у сфері пожежної безпеки. Враховуючи вищенаведене, а також беручи до уваги постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2019 року у справі № 1340/4560/18, направлено лист до Львівської міської ради щодо звільнення шляхів евакуації від транспортних засобів у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

55. У квітні 2020 року позивачі звернулись до суду із вказаним позовом.

56. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, правомірно врахував, що наданими позивачами доказами підтверджено протиправну бездіяльність Львівської міської ради щодо невирішення питання пожежної безпеки в будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з незаконним зберіганням у під`їзді будинку в місці загального користування (в об`ємі сходової клітки) квадроцикла та мотоцикла.

57. Отже, у зв`язку з тривалою бездіяльністю Львівської міської ради, встановленої судовим рішенням у справі № 1340/4560/18, та доказами, наданими позивачами під час розгляду справи, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що такими діями відповідача порушено права позивачів на безпечні умови проживання в будинку.

58. Врахувавши тривалість даного порушення та вимушеність змін у житті позивачів, викликаних необхідністю неодноразових звернень до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів, з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також тієї обставини, що позивачі є особами з інвалідністю другої групи загального захворювання, апеляційний суд обґрунтовано визначив моральне відшкодування у розмірі 40 000 грн на двох.

59. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

60. Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції помилково врахував обставини, встановлені під час розгляду справи № 1340/4560/18, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, відхиляються колегією суддів, оскільки судовими рішеннями у вказаній справі встановлено факт тривалого невирішення питання пожежної безпеки в будинку АДРЕСА_1 , яке безпосередньо стосується сторін по справі.

61. Також колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що у справі № 1340/4560/18 відмовлено ОСОБА_1 у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки, ухвалюючи судове рішення, апеляційний суд врахував як обставини щодо тривалої бездіяльності відповідача, встановлені у справі № 1340/4560/18, так і інші обставини, на які посилались відповідачі під час звернення до суду із вказаним позовом, тому відсутні підстави вважати, що позивачі звернулись із тотожним позовом.

62. Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

63. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

64. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович