П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 року м. Миколаїв

справа №469/917/21

провадження №22-ц/812/184/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Крамаренко Т. В., Яворської Ж. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 15 травня 2024 року, ухвалене о 15 год 06 хв під головуванням судді Гапоненко Н. О. у приміщенні суду у селищі Березанка Миколаївської області, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

20 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала наступним.

Позивач зазначала, що 26 вересня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала у борг 9500 грн строком на три роки, які зобов`язалася повернути з урахуванням індексів інфляції та зі сплатою 20 відсотків щомісячно. У разі несплати боргу своєчасно зобов`язалася розрахуватися своїм земельним паєм площею 10,95 га.

05 жовтня 2018 року ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_1 9500 грн, про що позивачкою була складена відповідна розписка. Обумовлені сторонами проценти та інфляційні втрати відповідачкою не сплачені.

Посилаючись на наведене, позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики у сумі 62 799,48 грн, у тому числі: за період користування коштами з 26 вересня 2016 року до 05 жовтня 2018 року 50 051,70 грн, з яких проценти за договором позики у сумі 43700 грн, інфляційні втрати у сумі 6351,70 грн; по несплачених відсотках у сумі 50 051,70 грн за період прострочення зобов`язання з повернення позики з 26 листопада 2018 року по 20 вересня 2021 року 12 747,78 грн, з яких три проценти річних у сумі 4237,25 грн, інфляційні втрати 8510,53 грн, а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

ОСОБА_2 позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні.

Вона зазначала, що 05 жовтня 2018 року нею було повернуто позивачу позику у сумі 9500 грн. Зобов`язання сплачувати щомісячно відсотки у відповідачки було у період з 26.09.2016 до 05.10.2018. Враховуючи позовну давність, задоволенню підлягають платежі, що мали бути сплачені після 20.09.2018 (дата звернення позивача до суду 20.09.2021), а саме проценти у сумі 1900 грн.

Стосовно стягнення з неї втрат від інфляції відповідач вказувала, що здійснений позивачем розрахунок є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності.

Також вказувала, що до цих вимог має бути застосована позовна давність. За такого до стягнення підлягають інфляційні втрати з 20.09.2018 до 05.10.2018 у сумі 161,50 грн.

У зв`язку з тим, що розмір боргу є меншим, ніж вказала позивач, то меншими є і нарахування, передбачені ст.625 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 15 травня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26 вересня 2016 року у розмірі 13 801,52 грн, у тому числі проценти за договором позики 1900 грн, інфляційні втрати, нараховані на суму боргу до 05 жовтня 2018 року 161,50 грн, інфляційні втрати, нараховані на суму несплачених відсотків 8044,08 грн., 3% річних, нарахованих на суму несплачених відсотків 3695,94 грн, а також витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі 1318,63 грн, усього стягнуто 15 120,15 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що є доведеним дослідженими доказами факт укладання між сторонами договору позики, неповне виконання його умов відповідачем, а тому вона повинна відшкодувати позивачу визначену судом суму.

Суд вважав обґрунтованим посилання представника відповідача на сплив позовної давності за вимогами про повернення процентів, нарахованих до 20 вересня 2018 року, та сум інфляційного збільшення боргу, нарахованих до вказаної дати, та стягнув вказані платежі за період з 20 вересня 2018 року по 05 жовтня 2018 року, що складає: проценти за договором позики 1900 грн, інфляційні втрати 161,50 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Також вона просила стягнути з відповідача судові витрати за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у вигляді судового збору на загальну суму 1569,98 грн та витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 9000 грн.

Обґрунтовуючи свою скаргу, позивач зазначала, що суд безпідставно застосував строки позовної давності, а саме судом не враховані висновки, викладені в постановах Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Звертала увагу, що в договорі позики, укладеному між нею та відповідачкою, відсутня домовленість про виплату процентів частинами до дня повернення позики, а тому відсутні підстави відраховувати строки позовної давності з моменту настання строку оплати кожного окремого платежу, як це передбачено у кредитних договорах про сплату процентів періодичними (щомісячними) платежами до відповідного числа кожного місяця.

Посилаючись на п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зауважила, що через запроваджений на території України карантин з 12 березня 2020 року по 01 липня 2023 року строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786,1293 ЦК України продовжено на строк дії карантину.

Також вважала помилковим відрахування судом строку позовної давності до збитків від інфляції за період користування позикою, оскільки вона є складовою частиною суми позики.

Просила застосувати до відповідних правовідносин ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи

26 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала від позивача гроші в сумі 9500 грн. Вона зобов`язалася сплатити борг з урахуванням індексів інфляції та 20% щомісячно за користування коштами, оплатити борг на протязі трьох років, про що сторонами складено розписку-зобов`язання у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

05 жовтня 2018 року позивач отримала від відповідача борг у сумі 9500 грн, про що була складена розписка.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 625 ЦК України регламентує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22.

Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Згідно з нормами статей 256, 257, 261, 267 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Досліджені докази свідчать, що між сторонами 26 вересня 2016 року був укладений договір позики строком на три роки, за яким відповідач зобов`язалася повернути позивачу суму боргу з урахуванням індексу інфляції та сплатити щомісячні відсотки за користування коштами у розмірі 20%. Умовами договору не передбачений розмір щомісячного платежу, який включав би в себе частину відсотків та частину основного боргу, підписаний сторонами графік повернення позики, який мав би містити розмір щомісячних платежів відсутній.

За такого суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування позовної давності у спорі.

Відповідач повернула позику без сплати відсотків та втрат від інфляції 05 жовтня 2018 року, позивач звернулася до суду 20 вересня 2021 року. Отже, у межах трирічного строку позовної давності.

Враховуючи порушення відповідачем умов договору позики щодо сплати процентів та суми позики з урахуванням індексів інфляції, на думку колегії суддів, вона повинна сплатити позивачу в межах заявлених позовних вимог, які є меншими, ніж то передбачено умовами договору та нормами законодавства, заборгованість за договором позики по відсотках за період з 26.09.2016 до 05.10.2018 у сумі 43 700 грн (за 24 місяці відсотки 45 600 грн) та втрати від інфляції у сумі 6351,70 грн. За період з 26.11.2018 до 20.09.2021 відповідач має сплатити відповідачу за прострочення виконання зобов`язання 4233,14 грн трьох відсотків річних, а не 4237,25 грн як помилково вказано у позові та втрати від інфляції у сумі 8510,53 грн (втрати від інфляції за цей період становили 9213,28 грн).

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє часткове підтвердження.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення зміні в бік збільшення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 26 вересня 2016 року до суми 62 795,37 грн.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за подання позовної заяви у 2021 році сплатила судовий збір у сумі 1% ціни позову, а саме у розмірі 627,99 грн, тоді як мала сплатити згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» у сумі 908 грн. Стаття 4 вказаного Закону передбачає, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізична особа має сплатити 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За подання апеляційної скарги позивач мала сплатити 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а саме 1362 грн, а сплатила 1062,43 грн.

Витрати позивача по оплаті професійної правничої допомоги, яка надавалася їй адвокатом Дорошенко А. В. на підставі договору від 07.09.2021, додаткових угод від 13.09.2021, 01.11.2022, 06.12.2024, у суді першої інстанції становили 6000 грн (складення позовної заяви, заяви про забезпечення позову, підготовка документів для подачі до суду, участь у судовому засіданні), у суді апеляційної інстанції 3000 грн (складення та подання апеляційної скарги). Їх сплата доведена квитанціями від 20.09.2021, 01.11.2022, 06.12.2024.

У суді першої інстанції відповідач вказувала, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи та виконаними послугами.

Враховуючи, що апеляційний суд задовольнив позовні вимоги позивача на 99,99%, що за правилами округлення є 100%, то відповідач повинна відшкодувати позивачу усі понесені судові витрати у судах першої та апеляційної інстанції, а саме у сумі 1690,42 грн судового збору та 9000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Аналізуючи складені представником позивача заяви по суті справи, на предмет складності, обсягу та часу, витраченого для їх складання, обсяг виконаних робіт згідно з актами приймання-передачі наданих послуг, колегія суддів вважає, що сплачений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у судах першої та апеляційної інстанцій є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт.

Оскільки позивач сплатила судовий збір не у повній мірі, то відповідач також повинна сплатити на користь держави недоплачений судовий збір у сумі 579,58 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 15 травня 2024 року змінити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26 вересня 2016 року у сумі 62 795,37 грн, судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у сумі 1690,42 грн та витрати на професійну правничу допомогу, надану у судах першої та апеляційної інстанцій, у сумі 9000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у сумі 579,58 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

Ж. М. Яворська

Повне судове рішення складено 06 березня 2025 року.