Суддя Попова В. О.
Справа № 644/6988/24
Провадження № 2/644/1511/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26 лютого 2025 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Попової В.О.

за участю секретаря судового засідання - Плаксій К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення суми боргу

у с т а н о в и в:

Позивач в особі представника адвоката Березовського Є.В., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1204750 від 12.08.2024, звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу за договором позики, відповідно до боргової розписки від 14.02.2024 у розмірі 510 000 грн 00 коп. та 3 150 доларів США. Крім того просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме: витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн та сплачений судовий збір у розмірі 15 140 грн 00 коп.

На обґрунтування заявленої вимоги позивач посилався на те, що 14 лютого 2024 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти у сумі 510 000, 00 гривень та 3 150, 00 доларів США, зі строком повернення 45 календарних днів, починаючи з 14 лютого 2024 року. Передача грошей оформлена письмовою розпискою про отримання позики від 14 лютого року, згідно з якою відповідач отримав позику на вказану суму. Відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення отриманих коштів не виконав - кошти в передбачений у розписці строк не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення суму позики за борговою розпискою, однак відповідач на момент пред`явлення позову до суду так і не повернув зазначені кошти. У зв`язку із чим позивач був вимушений звернутись за захистом своїх порушених прав до суду.

Разом з позовною заявою позивач в особі представника адвоката Березовського Є.В., звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, у якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на все майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 26 серпня 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на майно або грошові кошти, що належать ОСОБА_2 в межах заявлених позовних вимог на загальну суму 510 000 гривень та 3 150 доларів США.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадженні.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно.

Представник позивача адвокат Березовський Є.В., через канцелярію суду надав заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність за наявними в матеріалах справи документами, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с. 53).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся про день, час та місце судового засідання належним чином.

02.12.2024 через канцелярію суду від відповідача засобами електронного зв`язку надійшла заява про відкладення судового засідання, призначеного на 02.12.2024 у зв`язку з його відрядженням на навчання до м.Рівне. Просить розгляд справи перенести на другу половину січня 2025 року. Зазначив, що підтверджувальні документи зможе надати після відрядження (а.с. 43).

22.01.2025 через канцелярію суду від відповідача засобами електронного зв`язку надійшла заява про відкладення судового засідання, призначеного на 22.01.2025 у зв`язку з продовженням терміну його відрядженням до м.Рівне та у зв`язку з тим, що адвокат знаходиться за межами України. Просить розгляд справи перенести на першу половину березня 2025 року. Зазначив, що документи про відрядження наддасть по приїзду (а.с. 47).

26.02.2025 через канцелярію суду від відповідача засобами електронного зв`язку надійшла заява про відкладення судового засідання, призначеного на 26.02.2025 у зв`язку з продовженням терміну його відрядженням до іншого місяця в межах України. Просить направити копію матеріалів справи за адресою: АДРЕСА_1 , щоб його правозахисник міг з ними ознайомитися (а.с. 52).

Суд зазначає, що на зазначену адресу відповідачу направлялись копія позовної заяви з додатками, які повернулись до суду без вручення з відміткою працівника Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 34). Крім того, 24.09.2024 через канцелярію суду надійшла заява від відповідача про відкладення підготовчого судового засідання, призначеного на 25.09.2024, оскільки він копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками не отримував і йому необхідний час для ознайомлення з позовними вимогами та підготовки відзиву на позовну заяву (а.с. 28).

Однак станом на 26.02.2025 відповідач в приміщення суду не з`явився, правом на ознайомлення з матеріалами справи не скористався .

Документів в підтвердження поважності не явки відповідача (документи про відрядження) до суду не надходили.

Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, суд вважає, що відповідач повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно.

Відтак, відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання не надав, правом на подачу відзиву відповідач не скористався, тому суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що 14 лютого 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено письмовий договір позики, предметом якого була передача у власність ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 510 000 грн 00 коп. та 3 150 доларів США. Позика є безпроцентною. Строк, на який надається позика становить 45 календарних днів, починаючи з 14 лютого 2024 року. До спливу строку, на який надається позика, ОСОБА_2 зобов`язався повернути позику на умовах визначених розпискою. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою власноруч написаною ОСОБА_2 (а.с. 5).

Стороною позивача надано оригінал розписки від 14 лютого 2024.

Відповідачем жодним чином не спростовано погашення заборгованості за укладеним договором позики грошей, доказів виконання взятих на себе зобов`язань до суду не надано.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір позики грошей є документом, який засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).

Як вбачається з оригіналу розписки, наявної в матеріалах справи, ОСОБА_2 власноруч засвідчив, що отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 510 000 грн та 3 150 доларів США на умовах зазначених в ній.

При цьому, наявність оригіналу цієї боргової розписки у позивача ОСОБА_1 , доданого до позовної заяви, свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 грошові кошти не повернув.

Доказів, що відповідач виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики, суду не надано.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про виконання ним свого грошового зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим.

Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст.141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 15 140 грн, які підтверджені відповідним платіжним дорученням.

Крім того, у пред`явленому позові сторона позивача просить стягнути з відповідача витрати, понесені на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Згідно з положеннями п. 1, 2 ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу по даній справі останнім надано наступні копії документів: Договір № 44/24 про надання правничої допомоги від 12.08.2024, укладеного між адвокатом Березовським Є.В. та ОСОБА_1 ; додатком № 1 до Договір № 44/24 про надання правничої допомоги від 12.08.2024; актом виконаних робіт № 1 до Договору № 44/24 про надання правничої допомоги від 12.08.2024; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльності серії ПТ № 1943; ордер на надання правничої допомоги серії АХ № 1204750.

Суд дослідивши позовну заяву з доданими до неї матеріалами, докази надані на підтвердження понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу, вважає, що судові витрати в частині стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Виходячи з положень статей 137, 141 ЦПК України, статті 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Таким чином, суд зобов`язаний з урахуванням обставин і складності справи надати оцінку поданим заявником доказам на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, за результатами чого, надати обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір, а не формально (без надання оцінки доказам та аргументам) вказати про відсутність підстав для компенсації таких витрат на користь позивача за рахунок відповідача.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У справі № 922/3812/19 Верховний Суд зазначив, що суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, заявлених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді, через призму критеріїв, встановлених статтями 137 та 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних робіт, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20.

Суд дійшов висновку, що заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп. є неспівмірною, зокрема, із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг та сам розмір є явно завищеним. Зазначена категорія справ є поширеною, сама по собі позовна заява є нескладною та не потребує особливих затрат часу на її складання, додатки до позовної заяви, також є наперед визначеними та не потребують великих зусиль для їх зібрання.

Суд вважає, що обґрунтованим та співмірним в даному випадку є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн 00 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст.141, 259, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) борг за договором позики від 14 лютого 2024 року у розмірі 510 000 (п`ятсот десять тисяч) грн 00 коп., 3 150 (три тисячі сто п`ятдесят) доларів США, витрати по сплаті судового збору у сумі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн 00 коп., витрати на професійну правничу (правову) допомогу у сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви на його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, передбаченому ст.354 ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ст.354 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення (заочне) складено 03.03.2025.

Суддя В.О. Попова