Дата документу 26.11.2025 Справа № 337/4347/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/4347/24 Головуючий у 1 інстанції Котляр А.М.
Провадження № 22-ц/807/2030/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
№ 22-ц/807/2030/25-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника Акціонерного товариства «Укрсиббанк» Гладиш Ярослави Миколаївни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року адвокат Останкова В.О. звернулась до суду в інтересах АТ «Укрсиббанк» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №173/1-26-К/Р від 28.04.2006 року. Відповідно до умов кредитного договору Позивач надав Відповідачу кредит (грошові кошти) у загальній сумі 20100.00 дол. США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника, а Позичальник зобов`язався щомісячно повертати кредит у розмірі, встановленому графіком погашення кредиту та сплачувати проценти у розмірі 11.8% річних з 1 по 10 число кожного місяця, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 27.04.2027 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука: ОСОБА_2 згідно договору поруки № №173/1 -26-К/Р/П від 28.04.2006 року; ОСОБА_3 згідно договору поруки № №173/1-26-К/Р/П -1 від 28.04.2006 року.

В зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту та процентів, з грудня 2022 року виникла прострочена заборгованість. Станом на 24.07.2024 року заборгованість за кредитним договором складає 5856.90 дол. США.

Просили суд:

- стягнути з ОСОБА_1 ; з ОСОБА_2 як солідарного боржника з ОСОБА_1 ; з ОСОБА_3 як солідарного боржника з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 5856.90 дол.США, з яких: 4 883.02 дол.США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість 1307,09 дол. США з 27.03.2023 року по 24.07.2024 року; 872.42 дол.США - заборгованість за процентами за користування кредитом з 01.12.2022 по 30.06.2024 року; 101.46 дол.США - за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений Договором термін з 28.02.2023 по 30.06.2024 року.

- стягнути з Відповідачів на свою користь судовий збір у розмірі 3619.36 гри., а саме у рівних частках з кожного по 1206.45 гри., та фактично понесені судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором №173/1-26-К/Р (№1) у розмірі 5856 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят шість)доларів США 90 (дев`яносто) центів.

У задоволенні позовних вимог до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Укрсиббанк» судовий збір в сумі 1206 гривень 45 копійок.

Додатковим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року задоволено частково заяву адвоката Писаренка С.Ю. про ухвалення додаткового рішення у справі.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду представник АТ «Укрсиббанк» Гладиш Я.М. подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, а також скасувати додаткове рішення суду про розподіл судових витрат та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви адвоката Писаренка С.Ю. про ухвалення додаткового рішення у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення дії поруки, що призвело до неправильного вирішення спору.

16 листопада 2025 року представник ОСОБА_2 - Писаренко С.Ю. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами за первісним позовом не надано суду доказів повного або часткового виконання зобов`язань за договором кредиту, як і не спростовано розрахунку банку заявлених до стягнення сум (не надано контррозрахунку), однак з матеріалів справи врачається, що порука за договором є припиненою, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню позовні вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішення оскаржується в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості з поручителів за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині з огляду на таке.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ПАТ «УкрСиббанк» ( поточне найменування з 24.11.2018 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №173/1-26-К/Р від 28.04.2006 року з додатковими угодами №1 від 18.12.2006 року, №2 від 21.01.2009 року, № 3 , №4 від 23.02.2010 року.

Відповідно до умов кредитного договору Позивач надав Відповідачу кредит (грошові кошти) у загальній сумі 20100.00 доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника, а Позичальник зобов`язався щомісячно повертати кредит у розорі, встановленому графіком погашення кредиту (додаток 1 до договору) та сплачувати проценти у розмірі 11.8 % річних з 1 по 10 число кожного місяця, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 27.04.2027 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п.1.2.,1.3. Кредитного договору ).

Відповідно до п. 1.3.1. кредитного договору №173/1-26-К/Р від 28.04.2006 встановлено, що за перші 30 днів користування кредитним коштами була встановлена ставка в розмірі 11,80 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору.

Також в п. 9.2 Договору вказано, яким чином Банк повідомляє Позичальника про зміну процентної ставки а саме направленням поштою на адресу Позичальника рекомендованого листа.

Також, згідно з п. 1.3.1 Договору після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору.

Згідно пункту 1.3.2 кредитного договору сторони домовились, що за умовами цього Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених підпунктом «а» та/або «б» п.9.2. Договору.

Згідно п. 9.2 Договору Банк не пізніше ніж за 14 днів до дати збільшення розміру процентної ставки повідомляє Позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початкової дії такої ставки, шляхом направлення поштою за адресою Позичальника відповідного рекомендованого листа (далі - повідомлення банку). Такий розмір процентної ставки за цим Договором починає застосовуватись з дати, яка буде вказана у повідомленні банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього Договору.

Додатковими угодами №1, 2, 4 змінювався графік погашення кредиту. Додатковою угодою № 2 від 21.01.2009 року змінено строк сплати процентів з 01 по 25 число. Додатковою угодою №3 встановлено, що в системі обліку банку можуть використовуватися також номери договору 0 та 1.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука:

- ОСОБА_2 згідно договору поруки № №173/1-26-К/Р/П від 28.04.2006 року,

- ОСОБА_3 згідно договору поруки № №173/1-26-К/Р/П-1 від 28.04.2006 року.

Відповідно до п.п. 1.2. Договору поруки, Поручителю добре відомі всі умови вищевказаного Кредитного договору, укладеного між Кредитором і Позичальником, у тому числі предмет договору надання кредиту, сума договору у - 20100,00 (Двадцять тисяч сто доларів США 60 центів) доларів США; термін повернення кредиту 27 квітня 2027 року; процентна ставка 11,8% (Одинадцять цілих вісім десятих) відсотків річних; термін сплати відсотків з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані відсотки; штрафні санкції згідно кредитного договору.

Згідно п.п. 4.1. Договору поруки, даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором № 173/1-26-К/Р від 28.04.2006 р., в забезпечення якого укладено даний договір.

Згідно п.п. 4.2. Договору поруки, порука припиняється з припиненням всіх зобов`язань Позичальника за вищезгаданим Кредитним договором.

Відповідно до п.п. 4.3. Договору поруки, всі зміни і доповнення до даного договору оформляються у виді додаткової угоди, яка підписується всіма сторонами і після цього стає невід`ємною частиною даного договору.

Як видно з матеріалів справи, письмових змін до Договору поруки сторони не вносили.

В зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту та процентів, з грудня 2022 року виникла прострочена заборгованість.

Позивач направив позичальнику вимогу від 28.06.2023 року про усунення порушень кредитного договору та у разі не погашення простроченої заборгованості - про дострокове повернення кредиту. Однак, відповідач вимогу не виконав, заборгованість не погасив у повному обсязі.

Станом на 24.07.2024 року заборгованість за кредитним договором №173/1-26-К/Р ( в системі обліку договір №1) складає 5856.90 доларів США, з яких:

- 4 883.02 доларів США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість 1307,09 доларів США з 27.03.2023 року по 24.07.2024 року;

- 872.42 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом з 01.12.2022 по 30.06.2024 року;

- 101.46 доларів США - за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений Договором термін з 28.02.2023 по 30.06.2024 року.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав.

Відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання відносно повернення кредитних коштів та сплати процентів і інших платежів по даному Кредитному договору.

Правовідносини поруки регулюються Цивільним кодексом України та ст. 554 якого, зокрема, передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України).

Згідно зі ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

В постанові від 01.06.2021 № 910/12876/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами. Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність).

Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18 при відступленні від правового висновку в подібних правовідносинах (справи № 910/12419/18, № 910/13940/18), умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання з поручителем у належній формі. Суд погоджується з доводами співвідповідача, що згода поручителя на збільшення обсягу відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання через те, що голова господарства є поручителем та відсутність з його боку заперечень про це не може розглядатися як надання згоди. Зокрема, за загальним правилом, установленим ч. 1 статті 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 559 ЦК України, яка регулює поруку, не містить обумовлень про можливість встановлення поруки на майбутнє.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 2- 588/10 (755/18438/16-ц) (провадження № 14-275цс19) вказано, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, в забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по кредитному договору №173/1-26-К/Р від 28.04.2006 року прийнята порука:

- ОСОБА_2 згідно договору поруки № №173/1-26-К/Р/П від 28.04.2006 року,

- ОСОБА_3 згідно договору поруки № №173/1-26-К/Р/П-1 від 28.04.2006 року.

Відповідно до п.п. 1.2. Договору поруки, Поручителю добре відомі всі умови вищевказаного Кредитного договору, укладеного між Кредитором і Позичальником, у тому числі предмет договору надання кредиту, сума договору у - 20100,00 (Двадцять тисяч сто доларів США 60 центів) доларів США; термін повернення кредиту 27 квітня 2027 року; процентна ставка 11,8% (Одинадцять цілих вісім десятих) відсотків річних; термін сплати відсотків з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані відсотки; штрафні санкції згідно кредитного договору.

Згідно п.п. 4.1. Договору поруки, даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором № 173/1-26-К/Р від 28.04.2006 р., в забезпечення якого укладено даний договір.

Згідно п.п. 4.2. Договору поруки, порука припиняється з припиненням всіх зобов`язань Позичальника за вищезгаданим Кредитним договором.

Відповідно до п.п. 4.3. Договору поруки, всі зміни і доповнення до даного договору оформляються у виді додаткової угоди, яка підписується всіма сторонами і після цього стає невід`ємною частиною даного договору.

Пунктом 1.3.1. Кредитного договору визначено, що за використання кредитних коштів процентна ставка встановлена в розмірі 11,8 % річних.

З додаткових угод та розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом на 24.07.2024 видно, що з 01.07.2008 р. Банком нараховувалась процентна ставка в загальному розмірі 13,8 % річних (11,8 + 2%).

Додаткові угоди були підписані лише позичальником ОСОБА_1 . Поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про підвищення процентної ставки не були повідомлені. Ці обставини сторонами не заперечуються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з моменту підписання додаткових угод відбулось припинення поруки внаслідок збільшення відповідальності ОСОБА_1 за основним зобов`язанням без обов`язкового погодження з поручителями.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Як визначено у ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту належності особи до членів сім`ї військовослужбовця, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи, задоволення вимог заяви про встановлення юридичного факту через недоведеність апелянтом заперечень проти них.

У справі, яка переглядається, апелянт не надав суду належних та допустимих доказів, що дії поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про відсутність підтвердження збільшення відповідальності поручителів за зобов`язанням, у зв`язку зі збільшенням відповідальності ОСОБА_1 за основним зобов`язанням, повністю спростовується наявними в матеріалах доказами.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме, ненадання судом оцінки доказам, спростовані під час апеляційного розгляду. Так, у мотивувальній частині оскарженого рішення зазначені, зокрема, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Щодо оскарження додаткового рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 року колегія суддів зазначає наступне.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

1. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.3 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої та дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, згідно з статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу подано копії наступних документів: договір про надання правової (правничої) допомоги 30.09.2024 року; додатковий договір від 30.09.2024 року; рахунки та акти на оплату на загальну суму 38 745,00 грн; ордер на надання правничої допомоги серія АР №1267534 від 29 вересня 2025 року.

Задовольняючи частково заяву представника позивача про розподіл судових витрат, судом першої інстанції також враховано правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, за якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

З огляду на зазначене, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Судом першої інстанції вірно враховано, що позовні вимоги позивача визнано такими, що підлягають частковому задоволенню, а у відношенні до відповідача ОСОБА_3 не підлягають задоволенню. Беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, ціну позову, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що співмірною є компенсація витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують зазначене, зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржника з рішеннями суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Укрсиббанк» Гладиш Ярослави Миколаївни слід залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Укрсиббанк» Гладиш Ярослави Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: