ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7941/22
провадження № 2/753/3253/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.

при секретарі Григораш Н.М.,

за участі:

представника позивача Білан Р.О.,

представника відповідача Фрейдун О.М.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсаційні виплати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що протоколом засідання Наглядової ради АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» від 28.04.2022 ОСОБА_1 було обрано до складу Правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України». 29.04.2022 з ним, як з членом Правління було укладено контракт № 7, а 14.06.2022 додаткову угоду до контракту, відповідно до якої сторони домовилися припинити контракт за угодою сторін на підставі пункту 5.3.2 пункту 5.3 контракту. Однак, станом на 21.07.2022 АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» не здійснило виплату звільненому працівнику заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, чим порушило ст.116 КЗпП України.

Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 323 700 грн. 13 коп., з яких: 130 033,33 грн. - сума несвоєчасно виплаченої заробітної плати за період з 29.04.2022 по 15.06.2022; 11 066,68 грн. - компенсація за невикористану відпустку за період з 29.04.2022 по 15.06.2022; 99 600,12 грн. - сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні; 83 000 грн. - сума компенсаційної виплати при звільненні та судові витрати.

Ухвалою суду від 04.08.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

12.09.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона, заперечуючи проти позову повідомила, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, неправильно визначено підставу та предмет позову, заявлено до стягнення заробітної плати, компенсації за відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку в той час як позивач не є і не був працівником Компанії. Заявлені суми є фікцією, оскільки відсутня підстава їх виникнення, як то наказ про прийняття на роботу чи докази фактичних трудових відносин.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та, уточнивши їх просив стягнути з відповідача на його користь 323 700 грн. 13 коп., з яких: 130 033,33 грн. - сума несвоєчасно виплаченої заробітної плати за період з 29.04.2022 по 15.06.2022; 11 066,68 грн. - компенсація за невикористану відпустку за період з 29.04.2022 по 15.06.2022; 287 733,68 грн. - сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні; 83 000 грн. - сума компенсаційної виплати при звільненні.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позов та просила суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, доходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

При цьому відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, постановах Верховного суду від 12.12.2019 року у справі № 910/13266/18, у справі № 904/5480/19, від 20.12.2022 у справі № 910/6310/21, від 14.02.2023 року у справі № 906/184/22.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи Протоколом засідання Наглядової ради АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 23/2022 від 28.04.2022 ОСОБА_1 обрано до складу Правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з 29.04.2022.

Пунктом 7.2.2. Протоколу уповноважено голову Наглядової ради АТ «ДАК Автомобільні дороги України», ОСОБА_2 на укладення контракту з ОСОБА_1 , з урахуванням основних умов, викладених у п.7.2.1. цього рішення (термін дії контракту - на період дії воєнного стану в Україні та упродовж трьох місяців з дня припинення воєнного стану в Україні; винагорода за виконання обов`язків члена Правління - 83 000 грн. на місяць).

29.04.2022 між АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», в особі Голови Наглядової ради Сімака С.В. та ОСОБА_1 , обраним на посаду члена Правління рішенням Наглядової ради АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» укладено Контракт № 7.

14.06.2022 Додатковою угодою до Контракту № 7 від 29.04.2022 сторони домовилися 15.06.2022 припинити контракт за угодою сторін на підставі пункту 5.3.2 пункту 5.3 контракту.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що при звільненні йому не було виплачено суми, що належать йому від підприємства в розмірі 323 700 грн. 13 коп., з яких: 130 033,33 грн. - сума несвоєчасно виплаченої заробітної плати за період з 29.04.2022 по 15.06.2022; 11 066,68 грн. - компенсація за невикористану відпустку за період з 29.04.2022 по 15.06.2022; 287 733,68 грн. - сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні; 83 000 грн. - сума компенсаційної виплати при звільненні.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Наполягаючи на позовних вимогах ОСОБА_1 посилався на Контракт № 7 від 29.04.2022, укладений між АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» в особі голови наглядової ради Сімака С.В. та ОСОБА_1 .

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1.1. Контракту визначено, цей Контракт є особливою формою трудового договору, що регулює особливості трудових відносин між Компанією та членом Правління Компанії. На підставі Контракту регулюються трудові відносини між членом Правління та Компанією.

Член правління є посадовою особою Компанії (п.1.3. Контракту).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 (бухгалтер «ДАК «Автомобільні дороги України») повідомила, що Контракт № 7 від 29.04.2022 для нарахування заробітної плати ОСОБА_1 надійшов до бухгалтерії Компанії лише 02.06.2022 супровідним листом. Однак наказу про прийняття його на роботу не було, табель обліку робочого часу, підписаний уповноваженими особами не поступав, повідомлення про прийняття на роботу до податкових органів не подавалось. Крім того, в штатному розписі Компанії посади член правління не має. Є три посади: член правління - заступник голови правління, але всі вони були зайняті.

Зі змісту службової записки від 22.08.2022, складеної заступником начальника відділу управління персоналом та соціальних питань Т.Луста вбачається, що наглядовою радою ОСОБА_1 обрано на посаду члена правління, а 29.04.2022 з ОСОБА_1 головою наглядової ради укладено контракт. Станом на сьогоднішній день посада член правління у штатному розписі відсутня. Заява від ОСОБА_1 про прийняття на посаду члена правління до відділу управління персоналом та соціальних питань про прийняття на роботу не надавалася. Особова справа ОСОБА_1 яка працівника на посаді члена правління не оформлювалася.

Згідно наявного (на час виникнення спірних відносин) штатного розпису АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» станом на 28.04.2022 посада член правління не була передбачена, посада - член правління - заступник голови не була вакантна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Тобто, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання працівником своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів).

Аналізуючи наявні у справі докази суд приходить до висновку про недостатність належних та допустимих доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для стягнення 323 700 грн. 13 коп., з яких: 130 033,33 грн. - сума несвоєчасно виплаченої заробітної плати за період з 29.04.2022 по 15.06.2022; 11 066,68 грн. - компенсація за невикористану відпустку за період з 29.04.2022 по 15.06.2022; 287 733,68 грн. - сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні; 83 000 грн. - сума компенсаційної виплати при звільненні.

Надані позивачем докази не підтверджують наявність між сторонами трудових відносин, виконання ним своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку, тривалості роботи.

Наданий позивачем Контракт № 7 від 29.04.2022 підтверджує укладення трудового договору між сторонами, проте не доводить факт наявності трудових відносин та наявності підстав для нарахування та виплати заробітної плати та всіх належних при звільненні сум, оскільки в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період, відсутні повідомлення ДФС про прийняття на роботу, відсутні сплати будь-яких внесків, а також табелювання.

Крім того, позивачем не доведено, що посада на яку його було прийнято була наявна або вакантна під час укладення спірного контракту, виконання будь-яких трудових обов`язків та трудової функції в цілому. Відсутні докази виконання повноважень, а тому відсутні і підстави для виплати винагороди.

Перебування ОСОБА_1 на своєму робочому місці (п.3.3. Контракту) спростовується довідкою ДДП «Управління експлуатації будинків» № 158 від 31.08.2022 про те, що перепустка на ім`я ОСОБА_1 як члену правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» не видавалась та не оформлювалась. Відвідувань вказаною особою згідно Порядку, що регламентує систему пропускного режиму, оформлення та видачі перепусток до адміністративної будівлі не зафіксовано.

До того ж Контракт № 7 від 28.04.2022 був переданий ОСОБА_1 т.в.о. Голови Правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» ОСОБА_4 лише 02.06.2022, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції, а не 29.04.2022 як зазначає позивач.

Наявна у матеріалах справи Додаткова угода до Контракту від 14.06.2022 не може бути взята судом до уваги в якості належного доказу заявлених позовних вимог, оскільки тимчасово виконуюча обов`язки голови правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» Корх О.М. була уповноважена на підписання даної Додаткової угоди до Контракту № 7 наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 15.06.2022 № Н-129/08-02, тоді як Додаткова угода була укладена ОСОБА_5 раніше, а саме 14.06.2022, тобто без належних повноважень, не уповноваженою особою.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року

у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем, зокрема доказів виконання ним трудових функцій, підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку, виконання роботи та отримання за це заробітної плати матеріали справи не містять.

При цьому наявність Контракту не може не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Перевіряючи доводи, викладені позивачем у позовній заяві та заперечення відповідача щодо викладених обставин, суд не знаходить їх обґрунтованими та такими, що доведені належними доказами, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 у стягненні несвоєчасно виплачених при звільнення заробітної плати, компенсації за відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.03.2025

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА