ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/10911/24

Провадження № 22-ц/820/332/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивача Галюка В.В.,

представника відповідачки Валігури О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб Валерій Петрович, про визнання правочину недійсним за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2024 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк» (далі ПАТ «Укргазбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П. (далі приватний нотаріус Твердохліб В.П.), про визнання правочину недійсним.

ПАТ «Укргазбанк» зазначило, що 10 липня 2008 року між ним і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №52008/85/22са, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 36 500 доларів США під 13,8% річних.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 травня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укргазбанк» 37 172 долара 43 центи США заборгованості за кредитним договором, 1 000 грн пені за порушення термінів повернення кредиту, 1 700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На підставі цього рішення суд видав виконавчий лист №2/2218/4062/2011 від 11 липня 2011 року, який двічі перебував на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Джубаби Д.О. (виконавчі провадження №71097547, №73490724).

Під час здійснення виконавчого провадження №71097547 приватний виконавець Джубаба Д.О. звернув стягнення на належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :03:005:2030, розташовану в селі Лісові Гринівці, Хмельницького району, Хмельницької області, та призначену для ведення особистого селянського господарства (далі земельна ділянка). Після того, як земельна ділянка не була реалізована на електронному аукціоні через відсутність покупців, приватний виконавець Джубаба Д.О. постановою від 23 жовтня 2023 року повернув виконавчий лист стягувачу та зняв арешт з майна боржника.

Оскільки рішення суду залишається невиконаним, то 23 листопада 2023 року банк повторно надіслав приватному виконавцю Джубабі Д.О. виконавчий лист №2/2218/4062/2011 від 11 липня 2011 року (виконавче провадження №73490724).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20 листопада 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Твердохлібом В.П. (зареєстровано в реєстрі за №1747), ОСОБА_1 продала земельну ділянку ОСОБА_2

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинили цей правочин з метою уникнення примусового звернення стягнення на належну ОСОБА_1 земельну ділянку. Відповідачі уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки без наміру створення правових наслідків, у зв`язку з чим цей договір є фіктивним. Оспорюваний правочин порушує цивільні права та законні інтереси банку, не відповідає вимогам закону та є недійсним в силу статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

За таких обставин ПАТ «Укргазбанк» просило суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20 листопада 2023 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Твердохлібом В.П. (зареєстровано в реєстрі за №1747).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2024 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що банк не довів фіктивність і фраудаторність укладеного відповідачами договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ПАТ «Укргазбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_2 земельну ділянку з метою уникнення примусового звернення стягнення на неї в порядку примусового виконання рішення суду. При цьому ОСОБА_1 діяла недобросовісно та на шкоду банку. Відтак укладений відповідачами договір купівлі-продажу земельної ділянки є фіктивним і фраудаторним правочином, а тому мають місце підстави для визнання його недійсним. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

ОСОБА_2 не висловив своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною першою статті 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Земельна ділянка належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі рішення Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 30 жовтня 2015 року №71 (запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №14323923 від 26 квітня 2016 року).

10 липня 2008 року між ПАТ «Укргазбанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №52008/85/22са, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 36 500 доларів США на строк до 7 липня 2028 року під 13,8% річних.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 травня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укргазбанк» 37 172 долара 43 центи США заборгованості за кредитним договором, 1 000 грн пені за порушення термінів повернення кредиту, 1 700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На підставі цього рішення Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області видав виконавчий лист №2/2218/4062/2011 від 11 липня 2011 року, який перебував на примусовому виконанні у приватного виконавця Джубаби Д.О. (виконавче провадження №71097547 від 2 березня 2023 року).

Постановою приватного виконавця Джубаби Д.О. від 7 березня 2023 року описано земельну ділянку та накладено на неї арешт.

Оскільки електронний аукціон з продажу земельної ділянки не відбувся, а банк відмовився залишити за собою нереалізоване майно, то приватний виконавець Джубаба Д.О. постановою від 23 жовтня 2023 року повернув виконавчий лист стягувачу, припинив чинність арешту майна та скасував інші заходи примусового виконання рішення.

ПАТ «Укргазбанк» повторно пред`явило виконавчий лист №2/2218/4062/2011 від 11 липня 2011 року до примусового виконання, внаслідок чого постановою приватного виконавця Джубаби Д.О. від 4 грудня 2023 року відкрито виконавче провадження №73490724.

20 листопада 2023 року відповідачі уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Твердохлібом В.П. (зареєстровано в реєстрі за №1747), за умовами якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку за 16 122 грн. Того ж дня згідно квитанції №Р24АР24АD8261 ОСОБА_2 перерахував ціну продажу земельної ділянки на банківський рахунок ОСОБА_1 , а приватний нотаріус Твердохліб В.П. зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку (номер відомостей про речове право 52602798).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Однією з основних засад цивільного законодавства, визначених у статті 3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Із положень статті 203 ЦК України слідує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як передбачено статтею 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що ц ивільні відносини ґрунтуються на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто дії учасників цих відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів інших суб`єктів цивільного права. Такі дії не можуть порушувати права та завдавати шкоди іншим особам.

Правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами.

За своїми правовими ознаками договір купівлі-продажу є двосторонньою, консенсуальною та відплатною угодою, за умовами якої відбувається обмін товару на гроші.

Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій сторін. Якщо укладений між продавцем та покупцем договір купівлі-продажу не відповідає нормам закону, то такий правочин визнається судом недійсним. Недійсний правочин не породжує жодних правових наслідків, а тому суд може (не зобов`язаний) застосувати двосторонню реституцію, зокрема продавець має повернути покупцю гроші, а той повернути продавцю придбаний товар.

Правочин, у тому числі договір купівлі-продажу, повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Якщо договір купівлі-продажу укладається без наміру виникнення, зміни чи припинення цивільних прав і обов`язків, то такий правочин є фіктивним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року (справа №405/1820/17) зроблено висновок, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У цій же постанові Верховний Суд виснував, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 вересня 2022 року у справі №910/16579/20 зазначила, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі №754/5841/17 вказано, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 6 жовтня 2022 року у справі №904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Як зауважив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 5 січня 2024 року у справі №761/40240/21, Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Ключовим питанням, на яке повинен надати відповідь касаційний суд є те, яким чином при позаконкурсному оспорюванні кредитором фраудаторних правочинів (вчинених на шкоду кредитору) слід розмежовувати такі підстави для оспорення як фіктивність (стаття 234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).

Касаційний суд зауважує, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.

Зібрані докази вказують на те, що на час укладення відповідачами договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 листопада 2023 року у ОСОБА_1 виникло зобов`язання перед ПАТ «Укргазбанк» з погашення боргу за кредитним договором. Це зобов`язання підтверджено рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 травня 2011 року, яке частково виконано ОСОБА_1 , у тому числі за рахунок іншого майна боржника.

Під час примусового виконання виконавчого листа №2/2218/4062/2011 від 11 липня 2011 року виконавець звернув стягнення на земельну ділянку. Водночас організатор земельних торгів не зміг реалізувати земельну ділянку на електронному аукціоні, а банк відмовився залишити її за собою як нереалізоване майно.

У зв`язку з цим виконавець повернув виконавчий лист стягувачу та припинив чинність арешту земельної ділянки, що дало можливість ОСОБА_1 відчужити її ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 була обізнана про небажання банку отримати задоволення своїх вимог за рахунок земельної ділянки та скасування виконавцем у зв`язку з цим арешту з земельної ділянки, а тому її дії щодо вчинення оспорюваного правочину не характеризуються недобросовісністю. Відтак цей правочини не може бути визнаний фраудаторним.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинили дії на виконання договору купівлі-продажу земельної ділянки, внаслідок чого підстави для визнання цього правочину фіктивним (стаття 234 ЦК України) відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що банк не довів фіктивність і фраудаторність укладеного відповідачами договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Твердження ПАТ «Укргазбанк» про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та чинних нормах закону.

Суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи, застосував правильно норми права та дав належу оцінку дослідженим доказам. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

При цьому висновки суду першої інстанції не суперечать наведеним банком в апеляційній скарзі правовим позиціям касаційного суду щодо недійсності фраудаторного та фіктивного правочину, оскільки за матеріалами справи, яка переглядається апеляційним судом, вчинення відповідачами такого правочину не доведено.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 5 березня 2025 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Павловська А.А.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27