Справа 206/6122/24
Провадження 2/206/380/25
27 лютого 2025 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Малихіної В.В.,
при секретареві Тимченко Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України цивільну справу за позовом представника позивачів адвоката Андрухова Дмитра Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування на житловий будинок, -
Представник позивачів адвокат Андрухов Д.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування на житловий будинок і свої вимоги мотивує тим, що відповідно до рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2019 року по цивільній справі № 206/2884/19: Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 112 частину житлового будинку з господасько - побутовими будівлями АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку А-1 (27,6 кв.м. житлової площі), літньої кухні Б, сарай В, сарай Г, сарай Д, вбиральні Е, огорожі №1-3, мостіння І, водоколонки №4, розташованого на земельній ділянці площею 750 кв. м. та визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину житлового будинку з господасько - побутовими будівлями АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку А-1 (27,6 кв.м. житлової площі), літньої кухні Б, сарай В, сарай Г, сарай Д, вбиральні Е, огорожі №1-3, мостіння І, водоколонки ;4, розташованого на земельній ділянці площею 750 кв.м.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2019 року по цивільній справі №206/2884/19 набрало законної сили 20.12.2019 року.

20 лютого 2020 року право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної спільної часткової власності за ОСОБА_1 1/2 частина цього будинку, та за ОСОБА_5 1/2 частина цього будинку, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав: № 201735162 та №201735526 від 25.02.2020 року.

ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної спільної часткової власності: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Фактичне місце проживання відповідача позивачам невідоме.

Факт не проживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше 11 років підтверджується актом з підписами сусідів від 13 листопада 2024 року, відповідно до якого відповідач з 2012 року не мешкає за вищезазначеної адресою.

У зв?язку з тим, що місце проживання відповідача зареєстроване в належному житловому будинку позивачів, що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №4715 від 13.11.2024 року, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3 , у наслідок чого позивачі не можуть оформити житлову субсидію, сплачують комунальні послуги за відповідача, тим саме, порушуються їх права, як співвласників вищезазначеного нерухомого майна.

Ухвалою суду від 26.11.2024 року відкрито спрощене позовне провадження по справі.

Позивачі у позовній заяві просили суд слухати справу без їх участі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином. Також був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи.

Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом при розгляді справи встановлено, що відповідно до рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2019 року по цивільній справі № 206/2884/19: Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 112 частину житлового будинку з господасько - побутовими будівлями АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку А-1 (27,6 кв.м. житлової площі), літньої кухні Б, сарай В, сарай Г, сарай Д, вбиральні Е, огорожі №1-3, мостіння І, водоколонки №4, розташованого на земельній ділянці площею 750 кв. м. та визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину житлового будинку з господасько - побутовими будівлями АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку А-1 (27,6 кв.м. житлової площі), літньої кухні Б, сарай В, сарай Г, сарай Д, вбиральні Е, огорожі №1-3, мостіння І, водоколонки ;4, розташованого на земельній ділянці площею 750 кв.м. (а.с.11-12 зворот).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 201735162 від 25.02.2020 року ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить частки домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51315133 від 25.02.2020 (а.с.13).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №201735526 від 25.02.2020 року ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить частки домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51315133 від 25.02.2020 (а.с. 14).

Відповідач ОСОБА_3 фактично не поживає у вище вказаному домоволодінні з 2012 року, що підтверджується актом про фактичне не проживання за адресою АДРЕСА_1 від 13.11.2024 року підписаний сусідами ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання АДРЕСА_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання АДРЕСА_2 (а.с.15).

На даний час в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 та її сестра співвласник ОСОБА_2 , їх племінник ОСОБА_3 зареєстрований 14.04.2011 та сестра ОСОБА_8 зареєстрована 08.08.2006, що підтверджується довідкою №4715 (а.с.16).

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 з 2012 року фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд вважає доведеним, що відповідач ОСОБА_3 понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, що відповідно до ст. 71 ЖК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, тягне за собою зняття цієї особи з реєстрації в даному приміщенні.

Таким чином позовні вимоги представника позивачів адвоката Андрухова Дмитра Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_3 права користування на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 80, 81, 89, 263-268, 354, 355 ЦПК України, ст.391, 405 ЦК України,

ВИРІШИВ:

Позов представника позивачів адвоката Андрухова Дмитра Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування на житловий будинок - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя В.В. Малихіна