Справа № 550/57/25
Провадження № 2/550/120/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

підготовчого судового засідання

06 березня 2025 року селище Чутове

Чутівський районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Литвин В.В.,

за участю секретаря судового засідання Томас Ю.П.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Сідько С.І.,

відповідач не з`явився,

представник відповідача не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2025 року до суду звернувся ОСОБА_1 (далі також позивач) з позовом до ОСОБА_2 (далі також відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації матері позивача, а також стягнення моральної шкоди. Позов обґрунтовано тим, що відповідачем ОСОБА_2 подано до Чутівського районного суду Полтавської області позовну заяву з позовними вимогами до позивача ОСОБА_1 про визнання останнього таким, що втратив майнові та особисті немайнові права, що пов`язані з батьківством, по відношенню до сина ОСОБА_2 . Позовні вимоги обґрунтовані обставинами, які, за твердженням ОСОБА_1 , паплюжать честь та гідність його покійної матері ОСОБА_3 , бабусі відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою від 28.01.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 14.02.2025 о 13:30 год та визначено сторонам у справі строки для подання заяв по суті справи.

Сторони належним чином повідомлені судом про місце, дату і час проведення підготовчого засідання шляхом направлення судових повісток до електронних кабінетів (а.с. 31- 32).

Також, шляхом направлення до електронного кабінету відповідача останньому надіслано копію позовної заяви і доданих до неї матеріалів (а.с. 32).

13.02.2025 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву.

Ухвалою суду від 14.02.2025 підготовче засідання за клопотанням сторін було відкладено на 03.03.2025.

21.02.2025 до суду надійшла відповідь позивача на відзив.

У підготовче судове засідання з`явився позивач, а також в режимі відеоконференцзв`язку участь у підготовчому судовому засіданні взяла представник позивача адвокат Сідько С.І., які підтримали позовні вимоги та просили закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про місце, дату і час підготовчого судового засідання повідомлені належним чином..

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 198 ЦПК України підготовче засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом.Суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у випадках:1) визначених частиною другою статті 223 цього Кодексу;2) залучення до участі або вступу у справу третьої особи, заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача;3) в інших випадках, коли питання, визначені частиною другою статті 197 цього Кодексу, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

За змістом ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім, зокрема, випадку першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

За наведених обставин, судом не встановлено існування підстав, з яких питання, які згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України підлягають вирішенню у підготовчому засіданні, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

Тому суд вважає за можливе провести підготовче судове засідання без участі відповідача та його представника, які не з`явилися у судове засідання, але були належним чином про нього повідомлені судом.

Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, провадження № 61-7013св20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, провадження № 61-28728сво18, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14/182цс21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11, провадження № 61-175сво21).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси особи у спосіб, визначений законом або договором, або який не суперечить закону.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23).

Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19), тобто проявляють добросовісність при зверненні до суду.

Таким чином, правом на звернення до суду з позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а у разі, якщо провадження було відкрите, - закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Зокрема, такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судуу своїй постанові від 20.01.2025 у справі № 296/12456/23, провадження № 61-2165сво24.

У згаданій постанові Верховний Суд зазначив, зокрема, про таке: приписи закону «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, провадження № 14-477цс19; від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18, провадження № 11-36апп1; від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19, провадження № 14-39цс20).

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц та від 20 листопада 2019 року у справі № 591/5619/17.

Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.Зазначені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17, провадження № 14-87цс20.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з позицією ЄСПЛ, висловленою у рішенні від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення ЄСПЛ від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що у провадженні Чутівського районного суду Полтавської області перебуває цивільна справа № 550/53/25 за позовом ОСОБА_2 (відповідач у даній справі) до ОСОБА_1 (позивач у даній справі), третя особа ОСОБА_4 , про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив майнові та особисті немайнові права, що пов`язані з батьківством, стосовно ОСОБА_2 .

Таким чином, у даній справі позивач звернувся до суду з вимогою до відповідача про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, внаслідок пред`явлення останнім позову, фактично, про позбавлення його (позивача у даній справі) батьківських прав щодо повнолітнього сина (відповідача у даній справі).

З наведеного вбачається, що пред`явлення позивачем даного позову спричинене не порушенням, невизнанням або оспорюванням його прав, свобод чи законних інтересів з боку відповідача, внаслідок чого він потребує судового захисту у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним, а спрямоване на оцінювання обставин, якими відповідач обґрунтовує свої позовні вимоги в іншій справі № 550/53/25, з метою створення підстав для звільнення від доказування у вказаній справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).

Зазначене підтверджується, зокрема, і обраним позивачем способом захисту, який завідомо не є ефективним для відновлення (захисту) прав та інтересів, які за твердженням позивача є порушеними. Так, згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Стверджуючи, що недостовірна інформація поширена відповідачем у позовній заяві, яка подана до суду, позивач зазначає такий спосіб її спростування (розміщення спростування в мережі Фейсбук), який не є ідентичним способу її поширення, а отже не є ефективним способом захисту. Адже сенс спростування недостовірної інформації полягає у тому, щоб її спростування було доступним тому колу осіб, якому така інформація стала доступною внаслідок її поширення.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16, провадження № 12-30гс21).

Отже, очевидним є те, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач використовує цивільне судочинство не для отримання ефективного захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а з іншою метою для спростування обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги до нього в іншій справі (№ 550/53/25), що не відповідає завданню цивільного судочинства.

Незгода позивача із пред`явленим до нього позовом повинна бути висловлена у процесуальний спосіб, тобто відповідно до норм процесуального законодавства під час розгляду судом безпосередньо тієї справи, у межах якої розглядаються позовні вимоги до позивача у даній справі, проти яких позивач заперечує, звертаючись до суду з даною позовною заявою.

Звернення позивача у даній справі із зазначеним позовом не відповідає завданням цивільного судочинства, оскільки спрямоване на створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Згідно із зазначеним вище правовим висновком Верховного Суду, що міститься у його постанові від 20.01.2025 у справі № 296/12456/23, провадження № 61-2165сво24, такі позови не підлягають судовому розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом частини другої ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє одну з таких ухвал: про залишення позовної заяви без розгляду; про закриття провадження у справі; закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у даній справі.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 13, 196-198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 255, ст.ст. 260, 353-355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали, зазначений строк обчислюється з дня складення повної ухвали.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Суддя В.В. Литвин