провадження № 22-ц/824/2004/2025
головуючий у суді І інстанції Кордюкова Ж.І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс банк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення кредитних зобов`язань за договором у зв`язку з набуттям банком у власність предмета іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до АТ «Альфа Банк», яке перейменоване в АТ «Сенс банк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення кредитних зобов`язань за договором у зв`язку з набуттям банком у власність предмета іпотеки - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На обговорення учасників справи було винесено питання про передачу справи на розгляд за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області, оскільки кредитний договір, зобов`язання за яким просив визнати припиненим позивач, був укладений для придбання нерухомого майна (АЗС та земельної ділянки), які знаходиться на території смт. Гостомель Київської області.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року передано за підсудністю на розгляд до Ірпінського міського суду Київської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ «Сенс банк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення кредитних зобов`язань за договором у зв`язку з набуттям банком у власність предмета іпотеки.

Не погоджуючись із указаною ухвалою ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що вимога про припинення кредитних зобов`язань за договором про надання траншу №8МЕ0014201 від 25 червня 2008 року, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 у зв`язку з набуттям АТ «Альфа-Банк» права власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , судом опосередковано трактується як спір стосовно придбаного за кредитні кошти нерухомого майна: АЗС та земельної ділянки, які знаходяться в смт. Гостомель Київської області. Вказує, що фактично суд помилково визначає підсудність не за предметом позову, а за цільовим призначенням кредитних коштів.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пункті 9 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, а також матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає з огляду на таке.

Передаючи справу за територіальною підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини між сторонами, за якими заявлені вимоги за цим позовом, виникли з кредитного договору від 25 червня 2008 року №SME0014201, а не з договору іпотеки від 25 червня 2008 року №SMERS01118/1, предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому оскільки у позові заявлено вимогу визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором від 25 серпня 2008 року №SME0014201, який був укладений для придбання нерухомого майна (АЗС та земельної ділянки), які знаходяться на території смт. Гостомель Київської області справу необхідно передати на розгляд до Ірпінського міського суду Київської області за місцезнаходженням (АЗС та земельної ділянки).

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч. 1, 2 ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток із вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до п. п. 41, 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01 березня 2013 року, перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права власності на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 зазначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Таким чином, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Отже, позови що виникають з приводу нерухомого майна - це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Як встановлено судом першої інстанції, 25 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа Банк» було укладено рамкову угоду №SMERS01118 про надання траншу в межах строку 180 місяців, загальний розмір кредитного продукту не повинен перевищувати 3 000 000 доларів США.

25 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа Банк» укладено договір №SME0014201 про надання траншу в розмірі 900 000 доларів США на строк користування 180 місяців під 18,38% річних з цільовим призначенням для придбання нерухомості та фінансування витрат на ремонт та реконструкцію цієї нерухомості для її подальшого використання у підприємницькій діяльності.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання в іпотеку була передана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , АЗС та земельна ділянка площею 0,2145 га, кадастровий номер :01:024:0002, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , про що 25 червня 2008 року були укладені договори іпотеки №SMERS01118/1 та №SMERS01118/2.

Позивач підтвердив, що кредитний договір від 25 серпня 2008 року №SME0014201 був укладений з метою придбання АЗС, яка знаходиться в смт. Гостомель Київської області.

В той же час, як встановлено з матеріалів справи позовні вимоги пред`явлені до АТ «Сенс банк» щодо припинення кредитних зобов`язань за договором у зв`язку з набуттям банком у власність предмета іпотеки - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже в даному випадку підлягають застосуванню правила виключної підсудності за ч. 1ст. 30 ЦПК України.

Відповідно до другого речення ч. 1 ст. 30 ЦПК України передбачено, якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Із матеріалів справи вбачається, що існує інший судовий спір (справа №367/1154/19) в Ірпінському міському суді Київської області за позовом банку до ОСОБА_1 про звернення стягнення на інший предмет іпотеки, а саме АЗС та земельну ділянку.

Тобто, існують окремі спори окремо щодо кожного предмета іпотеки.

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково визначив підсудність цієї справи не за місцем знаходженням об`єкта нерухомості, що є предметом позову, а за місцем знаходженням об`єкта нерухомості, який не є предметом цього спору. Не є предметом спору і правовідносини з приводу саме АЗС та земельної ділянки, що знаходяться в смт. Гостомель Київської області.

Тому висновок суду щодо передачі справи до іншого суду, є помилковим, оскільки позовні вимоги пред`явлені позивачем саме щодо припиненнякредитних зобов`язань за договором у зв`язку з набуттям банком у власність предмета іпотеки - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тобто саме з приводу конкретного майна.

Згідно із статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено, що при постановлені оскаржуваної ухвали судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, а тому ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року про направлення справи за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва.

Керуючись ст. ст. 30, 367, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба