ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2025 року м. Чернівці

справа № 725/10130/24

провадження №22-ц/822/205/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б. суддів : Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 23 грудня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 у жовтні 2024 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Зазначав, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 10 вересня 2013 року актовим записом №1546.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилався на те, що подружні відносини не підтримують з відповідачкою, спільне життя не склалось, спільного бюджету не мають.

Шлюб носить формальний характер, збереження сім`ї не можливо.

Зазначав про досягнення згоди з ОСОБА_1 , що після розірвання шлюбу малолітній син ОСОБА_3 залишиться проживати разом із батьком на самостійному утриманні та вихованні, а малолітній син ОСОБА_4 - з відповідачкою.

Позивач просив шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 10 вересня 2013 року актовим записом №1546, розірвати. Малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити проживати разом з батьком ОСОБА_2 на його самостійному вихованні та утриманні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 23 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 10 вересня 2013 року актовим записом №1546, розірвано.

Малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після розірвання шлюбу залишено проживати разом з батьком ОСОБА_2 на його самостійному вихованні та утриманні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 23 грудня 2024 року змінити, шляхом вилучення з неї посилання на ст.161 СК України, фразу «визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із його батьком ОСОБА_5 » змінити на «залишити проживати малолітнього ОСОБА_3 разом з його батьком ОСОБА_5 ».

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 23 грудня 2024 року в частині залишення сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після рорзірвання шлюбу на самостійному вихованні та утриманні його батька ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема в мотивувальній частині рішення послався на ст.161 СК України, яка регулює питання вирішення спору між міатір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, втой час, як спору на час розгляду справи між сторонами не було, а вимога про визначення місця проживання дитини не заявлялась.

Вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно в резолютивній частині рішення, вирішуючи вимогу про залишення сина ОСОБА_3 після розірввання шлюбу проживати з батьком, її задовольнив і в частині самстійного виховання та утримання дитини, оскільки питання самостінйого виховання та утримання не може вирішуватись при залишенні дитини проживати з одним з батьків після розіврвання шлюбу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується відповідачем лише в частині задоволення позову про залишення проживати неповнолітню дитину з батьком на його самостійному утриманні та вихованні. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому не становить предмет даного апеляційного розгляду.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 10 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб.

Від даного шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

При зверненні до суду з позовом про розвівання шлюбу, позивач ОСОБА_2 в прохальній частині позову просив: розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 ; малолітнього сина ОСОБА_3 після розірвання шлюбу залишити проживати з батьком дитини, на його самостійному утриманні та вихованні.

Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що волевиявлення сторін по справі щодо участі у вихованні їх спільних дітей, викладене та підтверджується нотаріально завіреним договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей.

Відповідно до зазначеного договору, місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 є місце проживання його батька ОСОБА_2 , а місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 є місце проживання його матері ОСОБА_1 .

Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, відповідачка ОСОБА_1 разом із своїм сином ОСОБА_4 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 разом із своїм сином ОСОБА_3 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2 .

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. 150, 151 СК України.

За приписами ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. ч. 1- 4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Самостійне утримання та виховання неповнолітньої дитини позивачем суперечить нормам Сімейного кодексу України в частині рівності прав обох батьків та буде порушувати права та інтереси матері щодо неповнолітньої дитини. Також будуть порушені і права дитини.

При розгляді справи, суд першої інстанції посилався на положення ст.161 СК України. Колегія суддів вважає це помилковим.

За приписами ч. 1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, суд встановивши, що між сторонами існує нотаріально посвідчений договір, яким вони обумовили в добровільному порядку місце проживання своїх дітей, не повинен був застосовувати норму, яка застосовується при наявності спору щодо визначення місця проживання дитини.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 8, 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 12 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив судам, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, у рішенні суду не повинні бути взаємовиключні правові висновки, які можуть вплинути на правильне вирішення спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення посилання на норму ст.161 СК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу скасування рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 23 грудня 2024 року в частині залишення сина ОСОБА_3 після розірвання шлюбу на самостійному вихованні та утриманні батька, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Ухвалюючи рішення у справі про розірвання шлюбу та залишаючи малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після розірвання шлюбу його батьків проживати разом із батьком ОСОБА_2 на його самостійному вихованні та утриманні, суд першої інстанції керувався виключно вимогами позивача та не надав оцінку інтересам дитини.

Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно положень ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

В ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 зроблено висновок, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Під час розгляду справи встановлено, що між сторонами на момент розгляду справи був відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли. Однак, зазначення у резолютивній частині рішення суду : «Малолітьного сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 після розірвання шлюбу його батьків залишити проживати разом із батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на його самостійному вихованні та утриманні», свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з батьком на його утриманні й вихованні, а мав лише констатувати, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу.

Отже, з урахуванням того, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги у вказаній частині та приходить до висновку, що вимога про залишення малолітнього сина ОСОБА_3 після розірвання шлюбу його батьків проживати разом із батьком ОСОБА_2 на його самостійному вихованні та утриманні задоволенню не підлягає, а тому в цій частині рішення суду слід скасувати, у вказаній вимозі відмовити.

За наведених обставин, резолютивну частину рішення суду слід доповнити абзацом наступного змісту : « Залишити малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу його батьків, проживати з батьком ОСОБА_2 . »

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір в розмірі 1211,20грн.

Враховуючи, що апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, судовий збір в розмірі 1211,20грн. слід стягнути з позивача на користь апелянта.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК, є підставою для часткового скасування рішення та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Керуючись ст. ст. 141, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на статтю 161 СК України.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 23 грудня 2024 року в частині задоволення вимоги про залишення малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу його батьків, на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_2 , скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги відмовити.

Доповнити резолютивну частину рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 23 грудня 2024 року абзацом наступного змісту : залишити малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу його батьків, проживати з батьком ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20грн. судового збору за апеляційну скаргу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. Повна постанова складена 5 березня 2025 року.

Судді І.Б. Перепелюк

Н.К. Височанська

І.Н. Лисак