УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 року

м. Київ

справа № 644/1482/22

провадження № 61-291ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександр Валентинович, ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна,про визнання незаконними та скасування постанов, актів виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та визнання недійсними і скасування свідоцтв про право власності,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому просила:

- визнати незаконними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О. В., прийняті у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 від 21 грудня 2020 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу;

- визнати незаконними та скасувати акти про передачу майна стягувачу, складені приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленком О. В. у ВП № НОМЕР_1 від 21 грудня 2020 року;

- визнати недійсними і скасувати свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані 28 грудня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А., зареєстровані в реєстрі за номерами 2048, 2049, 2050, 2051.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2024 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Не погоджуючись з ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року, ОСОБА_1 7 січня 2025 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року заявник визначає порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме частини третьої статті 136 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував аналогію права у зв`язку зі зміною об`єктивних обставин, які виникли через повномасштабне вторгнення РФ, внаслідок чого виникли нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити при прийнятті статті 8 Закону України «Про судовий збір». Апеляційний суд проігнорував те, що позивач самостійно утримує малолітню дочку.

Посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2022 року у справі № 2-591/11.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_1 отримала 11 листопада 2024 року, проте з часу отримання ухвали апеляційного суду заявник жодних дій, спрямованих на усунення недоліків, не вчинила, тому апеляційна скарга підлягала поверненню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та заявила клопотання про звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2024 року відмовлено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2024 року залишено без руху та надано заявнику строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали, для надання доказів на підтвердження того, що майновий стан ОСОБА_1 перешкоджав сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі чи надання доказів сплати судового збору. Роз`яснено, що у разі неусунення вказаних недоліків апеляційна скарга вважатиметься неподаною та підлягатиме поверненню скаржнику.

В ухвалі зазначено, що клопотання ОСОБА_1 мотивоване тим, що вона є внутрішньо переміщеною особою та тимчасово проживала у Львівській області, що підтвердила довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; на підтвердження доходу надала копію довідки фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 .

Проте доказів на підтвердження майнового стану, які б свідчили про доходи, отримані в 2023 році, заявником не надано.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не надала до апеляційного суду належних та достатніх доказів щодо майнового стану, суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості вирішити питання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, тому відмовив у задоволенні відповідного клопотання.

Оскільки ОСОБА_1 не усунула недоліки, зазначені в ухвалі від 15 жовтня 2024 року у встановлений строк, апеляційний суд ухвалою від 16 грудня 2024 року повернув апеляційну скаргу заявнику.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України встановлено, що до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною другою статті 357 ЦПК України визначено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За змістом статті 136 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану сторони і особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).

Зі змісту статті 8 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5 вказаного Закону, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду, навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Апеляційним судом встановлено, що апеляційна скарга ОСОБА_1 вимогам статті 356 ЦПК України не відповідала, клопотання про звільнення від сплати судового збору задоволенню не підлягало і дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без руху (ухвала Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року).

При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що без належних та достатніх доказів щодо майнового стану заявника, суд позбавлений можливості вирішити питання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду.

Враховуючи викладене, відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, суд апеляційної інстанцій діяв на підставі вказаних норм ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», надав правову оцінку поданим заявником доказам щодо її майнового стану та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги. При цьому апеляційний суд на підставі положень частини першої статті 185 ЦПК України надав строк для усунення вказаного недоліку апеляційної скарги.

Заявнику необхідно було подати до апеляційного суду документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або надати підтверджуючі докази щодо звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до частини сьомої статті 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Таким чином, Полтавський апеляційний суд, встановивши, що недоліки апеляційної скарги у встановлений судом строк не усунено, дійшов обґрунтованого висновку про визнання апеляційної скарги ОСОБА_1 неподаною та повернення її заявнику.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував аналогію права у зв`язку зі зміною об`єктивних обставин, які виникли через повномасштабне вторгнення РФ, внаслідок чого виникли нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити при прийнятті статті 8 Закону України «Про судовий збір», та те, що позивач самостійно утримує малолітню дочку, є безпідставними, оскільки апеляційний суд взяв до уваги відсутність належних та достатніх доказів щодо майнового стану ОСОБА_1 для вирішення питання щодо звільнення від сплати судового збору.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали. Правильність застосування судом апеляційної інстанції вказаних вище норм процесуального права не викликає розумних сумнівів.

Посилання заявника на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2022 року у справі № 2-591/11, відхиляються касаційним судом, оскільки при перегляді оскаржуваних судових рішень в зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду не застосовувала норми статей 185, 356, 357 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у

державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції)

від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна,про визнання незаконними та скасування постанов, актів виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та визнання недійсними і скасування свідоцтв про право власності.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська