УХВАЛА

04 березня 2025 року

м. Київ

справа № 753/19600/24

провадження № 61-2160ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Буша Андрій Володимирович, на постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовомдо ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Буши А. В.. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Накладено арешт на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :90:912:0010, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 ..

Накладено арешт на 1/2 частини садового будинку загальною площею 511,9 кв.м, житловою площею 177,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 .

Заборонено ОСОБА_2 відчужувати частку засновника у розмірі 100% в ТОВ «Тетра Інвест».

Заборонено вчиняти/здійснювати/проводити в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційні дії, що пов`язані із внесенням змін до відомостей про юридичну особу - ТОВ «Тетра Інвест» щодо зміни бенефіціара, зміни засновників, зміни статутного фонду.

У решті заяви відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 січня 2025 року апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участі у справі, АТ «Банк «Кліринговий Дім» - Панчука Миколи Олександровича задоволено.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року

про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя в частині накладення арешту на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :90:912:0010, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 та на 1/2 частину садового будинку загальною площею 511,9 кв.м, житловою площею 177,4 кв.м, що знаходиться

за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Буши А. В. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про поділ спільного майна подружжя в частині накладення арешту на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :90:912:0010, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано

за ОСОБА_3 , та на 1/2 частину садового будинку загальною площею 511,9 кв.м, житловою площею 177,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано

за ОСОБА_3 , залишено без задоволення.

У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат

Буша А. В., на постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2025 року

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК Українисуд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (пункт 2 частини першої, частина третя статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків апеляційного суду. Заявник зазначає, що спірне майно є спільною власністю подружжя - позивача та відповідача - ОСОБА_2 .

Вказує, що не надавав свою згоду на відчуження майна, зокрема на договорі немає підпису позивача . Доказів надання згоди сторона не надала. Аргументує заяву також тим, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного із членів подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване.

Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відчуження частки цього майна на публічних торгах без згоди іншого з подружжя порушує право останнього як співвласника на вільне користування і розпорядження нерухомим майном. Отже, не дослідивши належно матеріали справи, суд апеляційної інстанції, на думку заявника, дійшов передчасного висновку про необхідність скасування заходів забезпечення, що у випадку її виселення призведе до необхідності звертатися з додатковим позовом до суду для відновлення порушених прав.

Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги безпідставними з огляду на таке.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено що ОСОБА_1 просив здійснити поділ спільного майна подружжя.

Позивачем до матеріалів справи долучено копії договорів дарування від 07 травня 2019 року, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новицькою Т.О., зареєстровані в реєстрі за № 498 та № 503, за умовами яких ОСОБА_2 подарувала своїй матері ОСОБА_3 , а остання прийняла у дар належне дарувальнику на праві власності нерухоме майно: садовий будинок загальною площею 511,9 кв. м та земельну ділянку, кадастровий номер :90:912:0010, площа 0,0600 га, розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 13 договору дарування садового будинку, та пункту 17 договору дарування земельної ділянки ці договори укладені за згодою чоловіка ОСОБА_1 , викладеної у вигляді заяв, підпис на яких засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новицькою Т. О. 07 травня 2019 року, за реєстровим номером 492 та зберігаються при примірниках договору, призначеному для зберігання у справах приватного нотаріуса.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 07 травня 2019 року, вчиненого державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новицькою Т. О., право власності на садовий будинок загальною площею 511,9 кв. м

та земельну ділянку, кадастровий номер :90:912:0010,

площа 0,0600 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 ,

що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Встановлено, що 10 вересня 2020 року на підставі іпотечного договору № 40/2020-01К, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В. В., із змінами до нього, ОСОБА_3 передала в іпотеку АТ «Банк «Кліринговий Дім» вищезазначені об`єкти нерухомого майна: садовий будинок загальною площею 511,9 кв. м та земельну ділянку, кадастровий номер :90:912:0010, площею 0,0600 га, які розташовані

за адресою:

АДРЕСА_1 .

13 вересня 2024 року на підставі іпотечного договору АТ «Банк «Кліринговий Дім» у позасудовому порядку в рахунок виконання основного зобов`язання набуто право власності на вищезазначені об`єкти нерухомого майна (садовий будинок загальною площею 511,9 кв. м. та земельну ділянку, кадастровий номер :90:912:0010, площа 0,0600 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ,

що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності)

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Апеляційний суд, задовольняючи вимоги апеляційної скарги, керувався тим, що

ні на час розірвання шлюбу (09 квітня 2024 року) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ні на час подання позовної заяви до суду про поділ майна подружжя ( 07 жовтня 2024 року) нерухоме майно, що є об?єктом поділу (спірний садовий будинок)

не належало подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності, про що суду надано відповідні докази (копії договорів дарування від 07 травня 2019 року). Такий висновок суду ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Натомість суд першої інстанції не врахував що, право власності на спірний садовий будинок зареєстроване за АТ «Банк «Кліринговий Дім», який не є відповідачем у справі.

За таких обставин застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову щодо вищезгаданої частини спірного майна не був допустимим заходом охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача(ів) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , оскільки вони не є власниками садового будинку, з огляду на фактичні обставини

Отже, рішення суду першої інстанції суперечить висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18), що стосується необхідності запобігання порушенню у зв`язку

із вжиттям заходів забезпечення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Зазначені заявником у касаційній скарзі доводи, ґрунтуються на незгоді

з висновками суду апеляційної інстанції, а також зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання апеляційним судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, додаткового правового аналізу не потребують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Буша Андрій Володимирович, на постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник