ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2013/19 Номер провадження 22-ц/814/536/25Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Хворост Дарії Михайлівни на заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 11 червня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 позивач, АТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду із позовом до відповідача, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 23.01.2013 року між банком та відповідачем укладений договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з порушенням зобов`язання за кредитним договором відповідач станом на 12.02.2019 року має заборгованість у розмірі 23518,34 грн.

Оскільки відповідач добровільно не виконує зобов`язань за кредитним договором, позивач змушений звернутися до суду з указаним позовом.

Заочним рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 11 червня 2019 року позов акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.01.2013 року в сумі 23518,34 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк судовий збір в сумі 1921,00 грн..

В апеляційному порядку рішення оскаржив відповідач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права , без належного дослідження доказів по справі.

Скаржник зауважує, що матеріали справи не мають договору між позивачем та Апелянтем в якому б сторони домовились оформити хоч якусь карту. Анкета-заявка від 23.01.2013 року не містить волевиявлення Апелянта оформити хоч якусь карту із запропонованих карток та не має умов про розмір і обов`язок сплати відсотків, пені, штрафів. Умови і правила надання банківських послуг надані до матеріалів справи не містять підпису Апелянта а відтак не можуть вважатись частиною договору. Також матеріали справи не мають жодного первинного бухгалтерського документу який би вказував на те що кредит в принципі видавався і що Апелянт отримав кредитні кошти. Матеріали справи не мають доказів які б вказували що Апелянту взагалі відкривався кредитний рахунок з платіжною карткою.

Апелянт зазначає, що за відсутності доказів ознайомлення його із умовами та правилами кредитування , нарахування відсотків , пені та стягнення із нього штрафних санкцій є незаконним.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Хворост Д.М. просить суд скасувати заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 11 червня 2019 року , та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

Встановлено, що 23 січня 2013 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

До анкети-заяви позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», а також Умови та правила надання банківських послуг.

Також, як вбачається з матеріалів справи, в анкеті-заяві позичальника від 23 січня 2013 року не зазначена процентна ставка за користування кредитними коштами, розмір комісій та штрафні санкції. Крім того у зазначеній заяві, що підписана сторонами, відсутні інші умови договору.

Матеріали справи не містять жодних підтверджень, що саме з цими Умовами та правилами і Тарифами ознайомився і погодився відповідач, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви містили умови , щодо сплати процентів, комісій та саме у тих розмірах і порядку нарахування, що зазначені в доданих до матеріалів справи документах.

На виконання кредитного договору, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , останньому було надано кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконував, у зв`язку з чим , станом на 12.02.2019 року, утворилась заборгованість у розмірі , 23 518,34 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 2427,02 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту 0,00 грн; пеня за прострочене зобов`язання 18 064,26 грн., заборгованість за араховану пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн -1430,95 грн.; заборгованість по судовим штрафам 1596,11 грн, що підтверджується відповідним розрахунком АТ КБ «ПриватБанк».

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 23 518,34 грн., суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання по поверненню отриманих кредитних коштів ОСОБА_1 не виконав, фактично користуючись ними у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини 2 статті 1046 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вірно встановив, що підписана ОСОБА_1 анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 23 січня 2013 року підтверджує факт визнання ОСОБА_1 договірних кредитних відносин з АТ КБ «ПриватБанк», із відповідними умовами процентної ставки.

Згідно з частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками.

Обґрунтовуючи право вимоги у частині розміру і порядку нарахування відсотків за користування кредитними коштами, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, АТ КБ «Приватбанк» посилався на витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання батьківських послуг розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідну анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року ( провадження № 6-16цс15).

Таким чином, задовольняючи стягнення повної суми заборгованості за тілом кредиту та процентів нарахованих за кредитом, що вказана позивачем у позовній заяві, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що долучений до матеріалів справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та інші докази у їх сукупності свідчать про узгодження сторонами всіх істотних умов кредитування та можуть бути підставою для задоволення позову у повному обсязі.

У анкеті-заяві від 23 січня 2013 року, підписаній позичальником, не зазначені умови договору про встановлення розміру процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність боржника за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів).

Як видно з матеріалів справи, інших документів, які б обумовлювали розмір і порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами та були підписані ОСОБА_1 , АТ КБ «Приватбанк» не було надано, а тому апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, та вважає що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у повному розмірі (вказаної АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві) за тілом кредиту та по відсоткам за користування кредитними коштами є безпідставними.

Відтак , доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 нарахованих позивачем відсотків , у зв`язку із чим , оскаржуване рішення підлягає скасуванню у цій частині із постановленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає , що позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а стягненню з ОСОБА_1 належить сума тіла кредиту у розмірі 2 000 грн., отримання якої підтверджує сам відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав до суду заяву про поворот виконання рішення. Зважаючи на те, що позов задовольняється частково , та з ОСОБА_1 стягнуто суму тіла кредиту 2 000 грн, проте сума заборгованості стягнута заочним рішенням останнім сплачена в повному обсязі, заява про поворот виконання рішення підлягає частковому задовленню.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Стаття 6Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно доч. 1 ст. 444 ЦПК України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони (ч. 5 ст. 444 ЦПК України).

До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем (ч. 6 ст. 444 ЦПК України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02.11.2011 року № 13-рп/2011 зазначив, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна, оскільки правова підстава для набуття майна відпала.

Поворот виконання - це спосіб захисту прав боржника, який полягає у поверненні йому стягувачем всього одержаного за скасованим рішенням.

Поворот виконання можливий, у разі якщо: а) позивач одержав від відповідача в порядку виконання рішення майно або грошові кошти; б) виконане рішення скасовано судом чи змінено із задоволенням позовних вимог в меншому розмірі.

З долучених до матеріалів справи доказів , а саме Постанови про закінчення виконавчого провадження вбачається, що виконавче провадження відносно ОСОБА_1 закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 та ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» , що свідчить про повне виконання ним оскаржуваного рішення.

За вказаних обставин , необхідно здійснити поворот виконання рішення , у частині сум стягнутих з ОСОБА_1 , проте визнаних такими що не підлягають стягненню апеляційним судом.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задовлено на 8,5% ( на 2000 грн, із 23 518,34 заявлених позивачем) стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у сумі 163 грн 28 коп.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена на 91,5 % з позивача АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2 109 грн 25 коп.

Відповідно у порядку взаємозаліку судових витрат , з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 стягненню підлягає судовий збір у сумі 1945 грн 97 коп (2109,25-163,28).

Окрім того, апелянтом було заявлено вимогу про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу понесених ОСОБА_1 при апеляційному перегляду справи.

Зважаючи на докази додані до апеляційної скарги на підтвердження відповідних витрат на правничу допомогу у сумі 10 000 грн наданих ОСОБА_1 , адвокатом Хворост Д.М. колегія суддів приходить до слідуючого висновку.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Апеляційний суд оцінив заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет співмірності зі складністю цієї справи та реальності таких витрат, а також дослідив надані докази на підтвердження понесення цих витрат та дійшов висновку, що понесені стороною відповідача ОСОБА_1 витрати не є спів мірними зі складністю цієї справи, наданим обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, а також не можуть бути визнані такими, що відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

У зв`язку із вказаним колегія суддів вважає, що стягненню з позивача АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на правничу допомогу надану останньому в суді апеляційної інстанції у сумі 5 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 , 376, 382,444 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Хворост Дарії Михайлівни задовольнити частково.

Заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 11 червня 2019 року скасувати.Ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.01.2013 року в сумі 2 000 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 945 гривень 97 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 5 000 гривень.

Заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення задовольнити частково.

Допустити поворот виконання рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 11 червня 2019 року у справі №554/2013/19 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором .

В порядку повороту виконання рішення суду стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 21 518 гривень 34 копійки заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.01.2013, які були перераховані на виконання рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 11 червня 2019 року у справі №554/2013/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов