ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2107/25 Справа № 202/8454/24 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Лопаковій А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2024 року у складі судді Бєсєда Г. В.

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною заявою, в якій просив встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 27 серпня 2001 року, уродженця м. Столбці Мінської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на території республіки беларусь у м. Мінську.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є громадянином України, яким за життя складено заповіт, відповідно до якого належну йому частину квартири АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1 . В квітні 2020 року ОСОБА_2 виїхав за кордон України до республіки білорусь, де проживав у місті Мінську та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Заявник зазначає, що він позбавлений права оформлення спадщини після померлого ОСОБА_2 , а отримання свідоцтва про смерть у відділі ДРАЦС на території України неможливо, оскільки смерть спадкодавця відбулась не на території України, як і не можливо отримання відповідних документів, на підставі яких можливо здійснити реєстрацію смерті на території України.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт смерті ОСОБА_2 на території республіки білорусь зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , копія якого є у заявника, тому додатково реєструвати смерть на території України діюче законодавство не потребує, як і не потребує легалізації такого свідоцтва іноземної держави, отже, підстав для встановлення факту смерті ОСОБА_2 на території України, який вже встановлено республікою беларусь, немає.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Ліфлянчика С.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 13 ЗУ "Про міжнародне право" в редакції від 23 грудня 2022 року, за змістом якої документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в України у разі їх легалізації, а в силу ст. 8 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Однак, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Відповідно до цього Закону дію Конвенції від 22 січня 1993 року та Протоколу від 28 березня 1997 року було зупинено з 27 грудня 2022 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь, що позбавляє скаржника можливості отримати належні документи, які підтверджують факт смерті його батька та зареєструвати смерть батька на території України. Медичні документи та свідоцтво про смерть батька заявника видані іноземною державою, яка для України є агресором, а тому заявник позбавлений можливості зареєструвати факт смерті батька на території України, що потрібно йому для прийняття спадщини після батька.

Інші учасники справи, не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу не подавали, та, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується відповідною копією паспорту.

12 березня 2020 року ОСОБА_2 складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 144, відповідно до якого ОСОБА_2 на випадок смерті належну йому частину квартири АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника - НОМЕР_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер в м. Мінську республіки білорусь, на підтвердження чого заявник надав копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого 01 лютого 2024 року Дашковським сільським виконавчим комітетом Могильовського району, копію довідки про смерть ОСОБА_2 від 01 лютого 2024 року № 7.

Суд, відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 та застосувавши положення ст. 49 ЦК Укаїни, ст. 17 ЗУ "Продержавну реєстрацію актів цивільного стану», Інструкцію про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затверджену наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, ст. 293 ЦПК України, наголосив, що відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, укладеної між державами-членами СНД (зокрема, Україною і російською федерацією) та ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Разом із тим, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».

Відповідно до цього Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь.

Це означає, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення.

Разом з тим, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаазі. Відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» Конвенція набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з російською федерації і республікою білорусь.

Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що станом на день розгляду справи свідоцтво про смерть, видане на території республіки білорусь, не потребує будь-якої легалізації. Факт смерті ОСОБА_2 на території республіки білорусь зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави, на території якої помер ОСОБА_2 , про що видано відповідне свідоцтво, тому підстав для встановлення факту смерті немає.

Колегія суддів повністю погоджується з встановленими обставинами справи судом першої інстанції та надання належної правової оцінки таким доказам, враховуючи також при цьому висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 серпня 2024 року у справі № 643/8133/23.

Також колегія суддів наголошує, що за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 грудня 2024 року у справі №387/228/24, міститься аналогічна правова позиція щодо спірного питання.

Так, Верховний Суд виснував, що у частинах третій - четвертій статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.

Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.

Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.

ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи ДРАЦСу можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

У справі, що переглядається, судом першої інстанції вірно встановлено, що факт смерті батька заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на території м. Мінськ республіки білорусь зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави. Дашковський сільський виконавчий комітет Могильовського району видав довідку про смерть ОСОБА_2 від 01 лютого 2024 року та склав актовий запис про смерть ОСОБА_2 № 7 від 01 лютого 2024 року, на підставі чого видав відповідне свідоцтво серії НОМЕР_3 від 01 лютого 2024 року, копії яких є у заявника.

Доводи скаржника про те, що під час зупинення дії ст. 13 Конвенції 1993 року заявник позбавлений можливості отримати у країни-агресора, якою є республіка білорусь для України, оригінали медичних документів, а на території України смерть батька заявник зареєструвати не може, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 , виданим на підставі законодавства іноземної держави, на території якої помер батько заявника, вже факт смерті зафіксований, тому підстав для встановлення факту смерті немає.

Разом з цим, колегія суддів наголошує, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 виданого 01 лютого 2024 року, видане республікою білорусь, не потребує легалізації на території України, адже пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» чітко передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Суд першої інстанції, вірно з`ясувавши предмет заяви, мету заявника, з якою він просить встановити такий факт, а також у повній мірі вивчивши фактичні обставини справи, дійшов до обґрунтованого та правомірного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , що скаржником не спростовано при розгляді апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Тобто саме заявник в справах окремого провадження зобов`язаний надати суду докази, за якими він просить встановити юридичний факт.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 19 лютого 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 03 березня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна