ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 761/26620/20

провадження № 61-9181св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_3 ,

третя особа - державний реєстратор Філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Київ Донський Ярослав Сергійович,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , на постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року у складі колегії суддів Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_3 , третя особа - державний реєстратор Філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Київ Донський Ярослав Сергійович, про визнання протиправним і скасування рішення, витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора Філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Київ (далі - КП «Добробут») Донського Я. С., третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), у якому просив:

- визнати дії державного реєстратора КП «Добробут» Донського Я. С. щодо проведення 25 жовтня 2017 року державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект» незаконними;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Добробут» Донського Я. С. від 26 жовтня 2017 року, індексний номер 37784795, згідно з яким 16 січня 2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 23032234 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект»;

- скасувати запис про право власності № 23032234 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, за ТОВ «Кей-Колект»;

- витребувати у ОСОБА_2 на користь позивача спірну квартиру.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 26 жовтня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), який змінив найменування на Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 74 500,00 дол. США під 12,4 % річних з кінцевим терміном повернення до26 жовтня 2028 року.

Цього ж дня, 26 жовтня 2007 року, між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір споживчого кредиту № 0, за умовами якого позивач отримав кредит у вигляді кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 1 199,33 грн з процентною ставкою 14,50 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами 26 жовтня 2007 року між позивачем як іпотекодавцем та АКІБ «УкрСиббанк» як іпотекодержателем укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

На підставі договорів факторингу та відступлення права вимоги від 13 лютого 2012 року АТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги до позивача як позичальника і майнового поручителя за кредитними та іпотечним договорами від 26 жовтня 2007 року.

25 жовтня 2017 року державний реєстратор КП «Добробут» Донський Я. С.зареєстрував за ТОВ «Кей-Колект» право власності на передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Підставою для прийняття такого рішення були, серед іншого, іпотечний договір та договір про відступлення права вимоги.

Надалі за договором купівлі-продажу від 24 листопада 2017 року ТОВ «Кей-Колект» відчужило спірну квартиру на користь ОСОБА_2 .

Позивач звертав увагу на те, що ТОВ «Кей-Колект» набуло право власності на предмет іпотеки під час дії мораторію на примусове відчуження нерухомого житлового майна, яке виступає як забезпечення зобов`язань за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті, і реєстрація права власності на квартиру здійснена державним реєстратором без достатніх правових підстав та з порушенням норм Закону України «Про іпотеку».

Жодних доказів про згоду позивача на відчуження майна матеріали справи не містять, а сама собою умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Крім того, ТОВ «Кей-Колект» не надало державному реєстратору експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.

У грудні 2021 року до закінчення підготовчого засідання ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про зміну предмета позову, в якій просив:

- визнати дії державного реєстратора КП «Добробут» Донського Я. С. щодо проведення 25 жовтня 2017 року державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект» незаконними;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Добробут» Донського Я. С. від 26 жовтня 2017 року, індексний номер 37784795, згідно з яким 16 січня 2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 23032234 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект»;

- визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_3 на користь позивача спірну квартиру.

Позивач обґрунтовував заяву тим, що під час розгляду справи йому стало відомо, що за договором купівлі-продажу від 08 травня 2021 року ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_3 . За наведених обставин виникла необхідність у зміні предмета позову. Вважає, що всупереч нормам чинного законодавства спірна квартира вибула з його власності під час дії мораторію та за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект», а отже, відчужена поза волею власника. Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право витребувати майно з чужого незаконного володіння останнього набувача.

Під час підготовчого засідання сторона позивача заявила клопотання про заміну неналежного відповідача державного реєстратора КП «Добробут» Донського Я. С. належним - ТОВ «Кей-Колект». Також просила суд залучити до участі у справі ОСОБА_3 як співвідповідача, а державному реєстратору Донському Я. С. надати статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 29 вересня 2022 року залучив до участі у справі ТОВ «Кей-Колект» як належного відповідача, ОСОБА_3 як співвідповідача, а державного реєстратора Донського Я. С. як третю особу.

Шевченківський районний суд міста Києва у складі судді ОСОБА_6 рішенням від 20 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що за обставин наявності у договорі іпотеки відповідного іпотечного застереження, направлення вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання та непогашення ним кредитної заборгованості у визначений у цій вимозі строк підстави для визнання дій державного реєстратора незаконними та скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект» відсутні.

Суд не взяв до уваги посилання позивача на те, що предмет іпотеки був місцем його фактичного проживання, зазначивши, що Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 03 грудня 2018 року у справі № 761/24384/18 задовольнив позов ОСОБА_2 та визнав ОСОБА_1 і ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Водночас у справі № 761/24384/18 встановлено, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири, володіє та користується нею, несе витрати на її утримання, відповідачі в квартирі не проживають і не є родичами позивача.

Крім того, як відомо з паспорта позивача, ОСОБА_1 використав право на безкоштовну приватизацію житла в обсязі 29,8 кв. м при нормі 31,0 кв. м.

Отже, позивач не довів, що квартира, на яку звернено стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сторона позивача не довела обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання права власності на спірну квартиру та її витребування, оскільки під час розгляду справи не надано доказів того, що ТОВ «Кей-Колект» відчужило майно ОСОБА_2 за відсутності правових підстав і це майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею.

Київський апеляційний суд постановою від 30 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.

Витребував у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що заявлені позивачем вимоги про визнання дій державного реєстратора незаконними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем та визнання за позивачем права власності на спірну квартиру не підлягають задоволенню, оскільки у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є неефективними.

Отже, правомірним, тобто таким, що відповідає природі порушеного цивільного права й характеру цивільних відносин між учасниками спору, та ефективним, тобто дієвим, способом захисту порушеного права позивача є лише позовна вимога про витребування спірної квартири у кінцевого набувача.

Під час проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, державний реєстратор зобов`язаний перевірити наявність необхідних для цього документів та їх відповідність вимогам законодавства.

У справі, яка переглядається, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» слугував, серед іншого, договір іпотеки, укладений 26 жовтня 2007 рокуміж АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , за умовами якого сторони дійшли згоди, що право власності на об`єкт заставленого майна виникає лише у певному випадку, а саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи аналогічний зміст договору іпотеки, також дійшла правового висновку про те, що він вимагає укладення додаткового (окремого) договору для задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Отже, у цій справі сторони за договором іпотеки погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого (додаткового) нотаріально посвідченого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункти 5.2.1, 5.2.2 пункту 5.2 договору іпотеки).

Проте, як встановив суд, іпотекодержатель і позивач не укладали окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя за договором іпотеки від 26 жовтня 2007 року, який передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, та є правовою підставою для реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект».

Факт відсутності укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя за договором іпотеки від 26 жовтня 2007 року, який мав передбачити передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, та (або) змін (доповнень) до цього договору іпотеки від 26 жовтня 2007 року представник ТОВ «Кей-Колект» не заперечував, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання.

Цих обставин, встановлених судом, відповідачі у справі не спростували і не заперечували, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірної квартири є обґрунтованими, оскільки це майно вибуло з володіння позивача безпідставно (поза його волею).

Відповідач ОСОБА_3 зазначав, що він є добросовісним набувачем квартири, яку придбав за договором купівлі-продажу від 08 травня 2021 року.

Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

У цій справі встановлено, що 20 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , державного реєстратора КП «Добробут» Донського Я. С., і така позовна заява була прийнята до розгляду судом першої інстанції, про що свідчить штемпель суду із відміткою про реєстрацію позовної заяви.

28 серпня 2020 року позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, яка прийнята і зареєстрована судом першої інстанції у встановленому порядку (протоколом автоматизованого розподілу справи від 28 серпня 2020 року визначений склад суду).

08 травня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири.

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалами від 19 липня 2021 року відкрив провадження у цій справі та вжив заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Дізнавшись під час розгляду справи про укладення договору купівлі-продажу від 08 травня 2021 року, позивач заявив про залучення до участі у справі ОСОБА_3 співвідповідачем і таке клопотання суд задовольнив.

Отже, встановлені обставини укладення договору купівлі продажу спірної квартири відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 08 травня 2021 року, тобто більше ніж через вісім місяців після прийняття судом першої інстанції позовної заяви ОСОБА_1 про витребування цієї квартири, дають підстави для висновку про наявність обставин, які свідчать про недобросовісність відповідачів, оскільки не виключають їх обізнаність про подання ОСОБА_1 і прийняття судом 20 серпня 2020 року позовної заяви разом із заявою про забезпечення позову.

На думку колегії суддів, відкриття судом першої інстанції провадження у цій справі і вжиття заходів забезпечення позову накладенням арешту лише 19 липня 2021 року, тобто майже через рік після прийняття судом позовної заяви та заяви про забезпечення позову, не може бути визнано підставою для відмови позивачу у захисті порушеного права.

Враховуючи, що державний реєстратор Донський Я. С. прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» 26 жовтня 2017 року, то ОСОБА_1 , який звернувся до суду з цим позовом 28 серпня 2020 року, не пропустив загальну позовну давність у три роки.

Отже, оскільки ТОВ «Кей-Колект» набуло право власності на спірне нерухоме майно у непередбачений договором іпотеки спосіб, то позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У червні 2024 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_4 , а у липні 2024 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 подали до Верховного Суду касаційні скарги, у яких з урахуванням подальших уточнень просять скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року залишити в силі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявники (кожен із них) зазначили, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14, від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 та у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 522/21926/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Уточнені касаційні скарги, які є подібними за своїми доводами та вимогами, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 мотивували тим, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сторона позивача не довела обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання права власності на спірну квартиру та її витребування, враховуючи, що під час розгляду справи не надано доказів того, що ТОВ «Кей-Колект» відчужило майно ОСОБА_2 за відсутності правових підстав і це майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею.

Крім того, позивач не довів, що квартира, на яку звернено стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

ОСОБА_1 , укладаючи договори кредиту та іпотеки, розумів наслідки невиконання взятих на себе зобов`язань, а саме, що у випадку невиплати ним кредитних коштів іпотекодержатель матиме право набути у власність спірну квартиру. Що і сталося, і ОСОБА_1 був про це завчасно обізнаний, кредитні кошти не сплатив, а також тривалий час не проживав у спірній квартирі, що зафіксовано рішенням суду в іншій справі.

Отже, у позивача була воля на відчуження квартири іпотекодержателю ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки, укладеного між ними, і ніким не оспореного, тому витребувати спірну квартиру на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України є неможливим.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, керуючись принципами мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

ОСОБА_3 не знав і не мав знати про існування обмежень для купівлі спірної квартири, жодних доказів про його недобросовісність не було додано до матеріалів справи, як і доказів обізнаності про наявність спору, оскільки суд першої інстанції відкрив провадження у цій справі у липні 2021 року, тобто вже після придбання ним квартири.

Водночас ОСОБА_2 набула у власність спірне майно на підставі відплатного правочину (договору купівлі-продажу), на момент вчинення якого жодних обтяжень майна, крім іпотеки, не існувало, судових спорів щодо квартири не було. Отже, враховуючи згоду іпотекодержателя, ОСОБА_2 не знала і не мала знати про існування будь-яких інших обмежень для купівлі спірної квартири, крім іпотеки в інтересах продавця майна, жодних доказів про її недобросовісність не додано до матеріалів справи, як і доказів існування спору щодо майна, яке відчужувалося.

Аргументи інших учасників справи

У серпні 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_8 подав до Верховного Суду відзив на касаційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , у якому просить залишити ці скарги без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 липня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 ,та витребував матеріали цієї справи із Шевченківського районного суду міста Києва.

Верховний Суд ухвалою від 01 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5

07 серпня 2024 року справу № 761/26620/20 передано до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 04 лютого 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

26 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив найменування на АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позивач отримав кредит для придбання квартири у розмірі 74 500,00 дол. США під 12,4 % річних з кінцевим терміном повернення до 26 жовтня 2028 року (том 1, а. с. 18-24).

Цього ж дня, 26 жовтня 2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту № 0, за умовами якого позивач отримав кредит у вигляді кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 1 199,33 грн з процентною ставкою 14,50 % річних (том 1, а. с. 25-30).

26 жовтня 2007 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (продавці) продали, а ОСОБА_1 (покупець) придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 376 225,00 грн, що еквівалентно 74 500,00 дол. США. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. (том 1, а. с. 34-38).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами 26 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 68310, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 31-33).

Згідно з пунктом 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки: у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором (підпункт 4.1.1); у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки (підпункт 4.1.2); в інших випадках відповідно до чинного законодавства (підпункт 4.1.3).

У пункті 4.2 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду (підпункт 4.2.1); виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.2.2); позасудового врегулювання відповідно до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.2.3); з інших, передбачених законодавством України, підстав (підпункт 4.2.4).

Згідно з пунктом 5.2 договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з таких способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункт 5.2.1); отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункт 5.2.2).

13 лютого 2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2 та нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами яких АТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги до позивача як позичальника і майнового поручителя за кредитними та іпотечним договорами від 26 жовтня 2007 року (том 1, а. с. 58-73).

05 липня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» надіслало на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень основного зобов`язання № 735163, у якій зазначило про необхідність сплати заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 26 жовтня 2007 року № 0 у розмірі 83 612,48 дол. США та попередило позивача про те, що у разі невиконання цієї вимоги товариство має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (том 1, а. с. 74).

Зазначену вимогу позивач ОСОБА_1 отримав 10 липня 2016 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (том 1, а. с. 75).

25 жовтня 2017 року державний реєстратор КП «Добробут» Донський Я. С.прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки від 26 жовтня 2007 року № 68310, договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 13 лютого 2012 року, договору факторингу від 13 лютого 2012 року, повідомлення про вручення поштового відправлення від 10 липня 2016 року, вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 05 липня 2016 року, договору про надання споживчого кредиту від 26 жовтня 2007 року № 0 (том 1, а. с. 42-44, 54, 55).

За повідомленням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 21 листопада 2017 року у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 з 22 листопада 2007 року та ОСОБА_7 з 21 вересня 2016 року (том 1, а. с. 116).

24 листопада 2017 року між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 109, 110).

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 03 грудня 2018 року у справі № 761/24384/18 позов ОСОБА_2 задовольнив. Визнав ОСОБА_1 і ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У справі № 761/24384/18 суд встановив, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири, володіє та користується нею, несе витрати на її утримання, відповідачі у квартирі не проживають і не є родичами позивача.

08 травня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 133, 141).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційних скарг постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині задоволення позовної вимоги про витребування майна, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає це рішення тільки в означеній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором, у тому числі і випадку, передбаченому частиною другою статті 1050 ЦК України, позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частини перша - третя статті 24 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки).

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Аналогічні положення закріплені в Законі України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договору про задоволення вимог іпотекодержателя викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) та у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 750/10129/18 (провадження № 61-4971св20), від 30 липня 2024 року у справі № 754/17295/20 (провадження № 61-1565св24), від 19 червня 2024 року у справі № 761/14019/19 (провадження № 61-4790св24) та багатьох інших.

У справі, яка переглядається, у розділі 5 договору іпотеки від 26 жовтня 2007 рокусторони погодили, що позасудове врегулювання здійснюється одним з таких способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункт 5.2.1); отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункт 5.2.2).

Отже, як за положеннями Закону України «Про іпотеку», так і за змістом договоруіпотеки від 26 жовтня 2007 року, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, є лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18), оцінюючи аналогічний зміст договору іпотеки та зазначивши, що цей договір вимагає укладення додаткового (окремого) договору для задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, свідчить, що дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за іпотекодержателем права власності на спірну квартиру, власником якої залишалася позивач, є незаконними.

Вирішуючи спір у цій справі, суд апеляційної інстанції встановив, що під час відчуження спірної квартири договору про її добровільне передання у власність ТОВ «Кей-Колект» укладено не було, а ОСОБА_1 як іпотекодавець не надавав своєї згоди на передання предмета іпотеки у власність іпотекодержателю.

За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за ТОВ «Кей-Колект» права власності на спірну квартиру, власником якої залишався позивач, не можна вважати законними.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира вибула у власність іпотекодержателя поза волею позивача.

Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

Як зазначено вище, у цій справі суд апеляційної інстанції встановив порушення прав позивача. Як наслідок, суду необхідно встановити належний та ефективний спосіб захисту прав позивача з огляду на обставини цієї справи.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту у разі неодноразового відчуження майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), на яку посилалися заявники у касаційній скарзі, зробила такі правові висновки:

«154. Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається.

183.Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

184.Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168).

185. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов'язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

186.Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40 - 43)).

187.Велика Палата Верховного Суду вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.

188.Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства».

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У статті 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Набувач визнається добросовісним, якщо на час вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 серпня 2023 року у справі № 712/9803/20 (провадження № 61-12639св22) та від 27 лютого 2024 року у справі № 754/3142/21 (провадження № 61-349св23).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що спірна квартира вибула із власності ОСОБА_1 за відсутності правовстановлюючого документа, необхідного для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект»(у цьому випадку - окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження у договорі іпотеки, яке прирівнюється до такого договору, про можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»), тобто за відсутності в діях власника волі на передання майна в обраний іпотекодержателем спосіб, і що в подальшому ТОВ «Кей-Колект» відчужило це майно ОСОБА_2 , а та, у свою чергу, продала квартиру ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про витребування спірного майна в останнього набувача з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в означеній вище частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційних скарг про те, що задоволення позову призвело до безоплатного позбавлення права власності відповідачів як добросовісних набувачів, не заслуговують на увагу, оскільки у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Водночас, враховуючи принцип пропорційності, особа, із володіння якої витребовується спірне майно, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої було придбано це майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Доводи касаційних скарг про те, що у позивача була воля на відчуження квартири іпотекодержателю ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки, укладеного між ними, тому неможливим є витребування спірної квартири на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект» окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, свідчить, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею.

Верховний Суд зауважує, що у справі, яка переглядається, ТОВ «Кей-Колект» як іпотекодержатель вправі було звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття права власності на нього, однак з огляду на узгоджені сторонами умови договору іпотеки таке звернення могло мати місце тільки за обставин пред`явлення державному реєстратору окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передання права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

У постанові від 11 квітня 2023 року у справі № 916/2209/21 Верховний Суд зазначив, що «сама собою домовленість сторін за договором іпотеки від 26 листопада 2007 року про можливість задоволення вимог іпотекодержателя (звернення стягнення на предмет іпотеки) шляхом позасудового врегулювання, яка визначена у пункті 5.1 вказаного договору, не є в розумінні положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому в силу пункту 5.2 договору іпотеки від 26 листопада 2007 року, що узгоджується з принципом свободи договору, право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в позасудовому випадку може бути реалізовано лише у випадку укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, якого між позивачем і відповідачем-2 в дійсності не було укладено».

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що, укладаючи у 2007 році іпотечний договір, позивач не узгоджував з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, а отже, він надав лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення такої вимоги, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Оскільки позивач не є стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, між ОСОБА_1 та володільцем квартири ОСОБА_3 існують речово-правові відносини щодо права на спірне нерухоме майно, тому спірне майно підлягає витребуванню від останнього володільця.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 755/1487/20 (провадження № 61-2123св22).

Посилання заявників на те, що ОСОБА_2 набула у власність спірне майно на підставі відплатного правочину (договору купівлі-продажу), на момент вчинення якого жодних обтяжень майна, крім іпотеки, не існувало, судових спорів щодо квартири не було, є неспроможними, оскільки виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пункті 61 постанови від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що іпотекодержатель, який не набув права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема, не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 придбала спірну квартиру в особи, яка не мала права її відчужувати, та те, що майно вибуло з власності позивача не з його волі, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про наявність підстав для витребування квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , який є останнім набувачем спірного майна за правочинами щодо його відчуження.

Отже, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідачів критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування у останнього набувача спірної квартири не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідатиме справедливому балансу інтересів сторін, оскільки приватний інтерес позивача у поверненні свого майна, яке вибуло з його власності поза його волею, переважатиме приватний інтерес кінцевого набувача у збереженні за ним права на спірне майно, а, при цьому, менш обтяжливого захисту та поновлення порушеного права позивача колегія суддів Верховного Суду не вбачає.

У свою чергу, доводи заявників про застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14, від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 та у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 522/21926/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14 (провадження № 14-43цс22)).

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається у касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У контексті спірних правовідносин та з урахуванням встановлених обставин справи суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявників. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги є необґрунтованими, а тому підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявників.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
СуддіА. І. Грушицький
С. О. Карпенко
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк