Справа №481/2254/14-ц Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/405/25
Постанова

Іменем України

03 березня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О.,

із секретарем Носіковим І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павлова Юрія Володимировича на ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області постановлену 14 січня 2025 року, під головуванням судді Васильченко-Дриги Н.О., в приміщенні суду першої інстанції, по справі за скаргою ОСОБА_1 про скасування постанови про арешт коштів боржника, заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Другий відділ Державної виконавчої служби у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Павлов Ю.В., звернувся до суду з вищезазначеною скаргою, мотивуючи її наступним.

Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 03 листопада 2013 року, у розмірі 44639,85 грн та судовий збір в сумі 446,40 грн.

29 жовтня 2018 року на виконання вказаного судового рішення відкрито виконавче провадження №57537739, стягувачем у якому є ПАТ КБ «ПриватБанк», а боржником ОСОБА_1

20 жовтня 2020 року начальником відділу Новобузького районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шевченком В.О. винесено постанову про арешт коштів боржника.

27 жовтня 2020 року старший державний виконавець Новобузького районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Піскун В.В. виніс постанову, якою повернув виконавчий документ стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернено стягнення.

За інформацією, розміщеною в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, жодних проваджень стосовно ОСОБА_1 не зареєстровано, а виконавче провадження №57537739 має статус «завершеного».

З повідомлення, яке отримав ОСОБА_1 , останньому стало відомо, що АТ КБ «ПриватБанк» відступило право вимоги за даним кредитним договором ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», тому заборгованість за кредитним договором від 03 листопада 2013 року, стягнуту вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 повинен сплатити ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».

Скаржник вважає, що оскільки відбулась заміна кредитора по кредитному зобов`язанню з АТ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», постанова державного виконавця від 20 жовтня 2020 року про арешт коштів боржника ОСОБА_1 вичерпала свою дію, а тому накладений арешт на його кошти має бути знятий.

Посилаючись на наведене, просив суд скасувати постанову начальника Новобузького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Новобузький ВДВС) Шевченка В.О. від 20 жовтня 2020 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №57537739 з виконання виконавчого листа №481/2254/14-ц, виданого 09 лютого 2016 року Новобузьким районним судом Миколаївської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 44639,85 грн, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1

14 січня 2025 року ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні скарги вважав, оскільки заочне рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року не виконано, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором не погашена, отже не можна вважати виконавче провадження завершеним. Повернення виконавчого документа стягувачу, не позбавляє права останнього повторно пред`явити виконавчий лист до виконання протягом встановленого законом трирічного строку з моменту його повернення. Тому, суд вважав, що відсутні передбачені законом підстави для зняття арешту з коштів боржника. Суд також послався на те, що заміна кредитора у зобов`язанні не є підставою скасування постанови про арешт коштів боржника, враховуючи п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, ч.ч.1,2,5 ст. 442 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Павлов Ю.В., посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його скаргу в повному обсязі.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник заявника посилався на те, що судом не враховано ту обставину, що АТ КБ «ПриватБанк» відступило право вимоги за кредитним договором від 03 грудня 2013 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Тому, на думку апелянта, виконання судового рішення від 18 грудня 2015 року на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», в розумінні ч. 2 ст.516 ЦК України, не буде вважатися належним.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 03 листопада 2013 року у розмірі 44 639, 85 гривень та судовий збір в розмірі 446,40 гривень.

На виконання вказаного судового рішення видано виконавчий документ №481/2254/14-ц від 09 лютого 2016 року та Новобузьким районним відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №57537739 .

20 жовтня 2020 року начальником відділу Новобузького ВДВС винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням рішення.

27 жовтня 2020 року старшим державним виконавцем Новобузького ВДВС Піскуном В.В. винесено постанову про повернення виконавчого документу №481/2254/14-ц від 09 лютого 2016 року стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника ОСОБА_1 майна, на яке може бути звернено стягнення, відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно інформації про виконавче провадження ВП №57537739 з Автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на 01 серпня 2024 року виконавче провадження №57537739 від 29 жовтня 2018 року завершено.

Як видно з акту ДВС від 21 лютого 2024 року, виконавче провадження №57537739 знищено, у зв`язку із закінченням терміну його зберігання.

28 березня 2024 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит- Капітал» укладено договір факторингу № ПК-280324, відповідно до умов якого останньому передано право вимоги за кредитним договором від 03 листопада 2013 року, укладеним з ОСОБА_1 .

Відповідно до листа ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» повідомило ОСОБА_1 про відступлення АТ КБ «ПриватБанк» право вимоги за кредитним договором від 03 листопада 2013 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».

Матеріали справи не містять відомостей, що у межах виконання судового рішення відбулась заміна сторони виконавчого провадження.

Арешт на кошти боржника у виконавчому проваджені №57537739 накладено державним виконавцем для виконання рішення суду, яке залишається невиконаним.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 1, частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У пункті 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Разом з тим повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки відповідно до частини третьої цієї статті арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

Арешт майна (коштів) боржника є заходом, який застосовується для забезпечення виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. У разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є завершеним. Лише факт такого повернення, зокрема через відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна та коштів. Стягувач може повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Встановивши, що виконавчий документ №481/2254/14-ц виданий 09 лютого 2016 року Новобузьким районним судом Миколаївської області, повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та зняття арешту з його грошових коштів.

Варто звернути увагу і на те, що у державного виконавця не було передбачених законом підстав для зняття арешту, оскільки частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає вичерпний перелік підстав для зняття арешту у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні, і повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, не є такою підставою.

Не є підставою для зняття арешту з коштів боржника й та обставина, що АТ КБ «ПриватБанк» відступило право вимоги за кредитним договором від 03 листопада 2013 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».

Законодавчо передбачена процедура заміни сторони виконавчого провадження.

Частиною першою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 759/20374/20 (провадження № 61-4425св22), від 30 листопада 2023 року у справі № 382/1621/21(провадження № 61-13123св23) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права».

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

Аналогічний за змістом висновок зробив Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 758/2555/21.

За наведених обставин, посилання апелянта на те, що виконання судового рішення від 18 грудня 2015 року на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», в розумінні ч. 2 ст.516 ЦК України, не буде вважатися належним, є помилковим.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги та не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

ЄСПЛ у своїй сталій практиці вказував, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ також неодноразово наголошував, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Враховуючи, що виконавче провадження є незавершеним, ОСОБА_1 не надав доказів погашення заборгованості перед банком, зняття арешту в подальшому унеможливить виконання рішення суду та може порушити права ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит- Капітал»

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павлова Юрія Володимировича залишити без задоволення, а ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді:

____________________

Повне судове рішення складено 04.03.2025 р.