ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 759/3132/22

провадження № 61-17117св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Національної поліції у місті Києві, Державна казначейська служба України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисак Олександр Миколайович, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року у складі судді Єросової І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у складі колегії суддів Гаращенка Д. Р., Євграфової Є. П., Писаної Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - ГУНП у місті Києві), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позовна заява мотивована тим, що внаслідок незаконного кримінального переслідування за частиною другою статті 369-2 КК України ОСОБА_1 перебував під слідством з 31 липня 2014 року до 13 лютого 2018 року

(43 місяці). За цей час проведено ряд протиправних слідчих і негласних слідчих (розшукових) дій, прийняті незаконні процесуальні рішення, у тому числі щодо забезпечення кримінального провадження, що суттєво обмежували права та свободи позивача.

Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 13 лютого 2018 року, яку Верховний Суд постановою від 27 лютого 2019 року залишив без змін, вирок Дарницького районного суду міста Києва від 26 травня 2016 року стосовно ОСОБА_1 скасував, а кримінальне провадження закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, і вичерпанням можливості їх отримати.

Позивач вважає, що незаконними рішеннями та діями держава Україна в особі органу досудового слідства завдала йому моральну шкоду незаконним затриманням, повідомленням про підозру, застосуванням запобіжного заходу, проведенням слідчих дій та прийнятими процесуальними рішеннями.

Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання ДКСУ коштів з єдиного казначейського рахунка на його користь моральну шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у розмірі 2 000 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 10 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з Державного бюджету України шляхом безспірного списання

ДКСУ коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 завдану незаконними діями і рішеннями органів досудового слідства, прокуратури і суду моральну шкоду у розмірі 344 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

у зв`язку з тим, що вирок стосовно ОСОБА_1 скасований, останній на підставі пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на отримання відшкодування шкоди згідно із вказаним Законом;

вирішуючи питання про можливість відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , суд врахував, що він дійсно довгий час перебував під слідством та судом, мав душевні переживання у зв`язку з цим, втратив нормальні життєві зв`язки у суспільстві, а отже, йому слід присудити відповідне відшкодування;

визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції керувався розміром мінімальної заробітної плати 8 000 грн, що застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду;

установивши, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 31 липня 2014 року до 13 лютого 2018 року, тобто 43 місяці, ураховуючи вимоги розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що слід стягнути гарантований законом мінімум відшкодування моральної шкоди (43 міс. х 8 000 грн = 344 000 грн).

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1., ГУНП у місті Києві оскаржили його в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд постановою від 27 листопада 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1., ГУНП у місті Києві залишив без задоволення. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та за відсутності порушень норм процесуального права, враховуючи вимоги розумності, виваженості та справедливості у частині визначення розміру моральної шкоди.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисак О. М., просить змінити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, збільшивши її розмір з 344 000 грн до 2 000 000 грн, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня

2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18),

від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21), постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 (провадження № 61-6127св19).

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, не врахували повною мірою висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - Київський НДІСЕ) за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 25 березня 2024 року № 3998/23-61;

визначений судами першої та апеляційної інстанцій розмір відшкодування моральної шкоди не можна вважати справедливою сатисфакцією за обвинувачення та знищення репутації позивача, який тривалий час будував свою кар`єру та репутацію;

суди не врахували принципи розумності та справедливості розміру призначеної компенсації, оскільки позивача протягом 43 місяців було обмежено у правах та свободах;

позивач обґрунтованим розміром моральної шкоди вважає 2 000 000 грн.

07 січня 2025 року ГУНП у місті Києві через систему «Електронний суд» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

У грудні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисак О. М., на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року.

Верховний Суд ухвалою від 25 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував зі Святошинського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 759/3132/22.

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 13 лютого 2025 року справу призначив до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 працював на посаді провідного спеціаліста другого відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі наказу від 13 березня 2013 року № 463/03.

Відповідно до наказу від 01 липня 2013 року № 1292/03 ОСОБА_1 переведений на посаду провідного спеціаліста сектору реєстрації

заяв / запитів і видачі документів другого відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

З 21 листопада 2008 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , про що відділ реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції склав актовий запис № 410.

У період шлюбу у позивача народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

30 липня 2014 року Головне управління МВС України у місті Києві внесло відомості про вчинення кримінального правопорушення за частиною другою статті 369-2 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань

(далі - ЄРДР).

Згідно з постановою прокуратури міста Києва від 31 липня 2014 року та протоколу освідування особи від 31 липня 2014 року проведено освідування ОСОБА_1 .

01 серпня 2014 ОСОБА_1 допитаний як підозрюваний за

частиною третьою статті 368 КК України.

31 серпня 2014 року ОСОБА_1 затриманий у порядку

статті 208 КПК України.

17 жовтня 2014 року ОСОБА_1 письмово повідомлено про підозру

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України.

23 жовтня 2014 року слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва ухвалою застосував стосовно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді застави в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, що становить

4 872 грн. Поклав на підозрюваного такі обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді за першим викликом; не відлучатися з міста Києва без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду; повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю або суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання слідчому паспорт для виїзду за кордон або інший документ, що надає право виїзду з України і в`їзду в Україну.

24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 повторно повідомлено про підозру

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України.

29 жовтня 2014 року ОСОБА_1 вручений обвинувальний акт за частиною другою статті 369 КК України та цього ж дня скерований до Дарницького районного суду міста Києва для розгляду по суті.

Суди також установили, що було проведено ряд слідчих та негласних слідчих (розшукових) дій, прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні за підозрою вчинення ОСОБА_1 злочину за частиною другою статті 369-2 КК України, зокрема освідування, огляд місця події, огляд та вилучення грошових коштів, проведення контролю за вчиненням злочину. Вказані вище дії зафіксовані відповідними протоколами.

Так, з 25 до 31 липня 2014 року включно проводилися негласні слідчі (розшукові) дії стосовно позивача. Зокрема, аудіо- та відеоконтроль особи, а також зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, якими користується позивач.

Дарницький районний суд міста Києва вироком від 26 травня 2016 року ОСОБА_1 визнав винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, та призначив йому покарання

у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі (справа № 753/19835/14-к).

Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 13 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 26 травня 2016 року стосовно ОСОБА_1 скасував, а кримінальне провадження закрив на підставі пункту 3 частини першої

статті 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, і вичерпанням можливості їх отримати. Запобіжний захід ОСОБА_1 , обраний у виді застави, скасував.

Верховний Суд постановою від 27 лютого 2019 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року щодо ОСОБА_1 залишив без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції - без задоволення.

Висновком експертів Київського НДІСЕ за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 25 березня 2024 року

№ 3998/23-61 встановлено, що ситуація за фактом відкриття кримінального провадження від 30 липня 2014 року № 0001059 стосовно ОСОБА_1 є психотравмуючою для нього та внаслідок неї

ОСОБА_1 завдано моральної шкоди. Однак встановити орієнтовний розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду в межах дослідження не виявилось можливим.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду частково не відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною п`ятою статті 9, частиною шостою статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частиною п`ятою статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову

діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»

та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і під час її визначення враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду

від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження

№ 61-1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

У частинах першій, другій та сьомій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються:

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У частинах другій, третій статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення

у необхідному чи повному обсязі (постанова Верховного Суду

від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження

№ 61-8102св21)).

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають враховувати встановлені фактичні обставини кожної окремо взятої справи (постанова Верховного Суду

від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження

№ 61-8370св21)).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила: «У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір

у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року

у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня

2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21),

від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження

№ 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, суди встановили що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 31 липня 2014 року (момент притягнення позивача як обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення) до 13 лютого 2018 року (набрання виправдувальним вироком законної сили), тобто

43 місяці.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, визначаючи розмір моральної шкоди, керувався розміром мінімальної заробітної плати 8 000 грн, який визначений статтею 8 Закону України

«Про державний бюджет України на 2024 рік» з 01 квітня 2024 року.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 01 січня - 7 100 грн, з 01 квітня - 8 000 грн.

Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду під час розгляду справи про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «керуючись установленим законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальною заробітною платою, встановленою законодавством на момент відшкодування», а тому під час вирішеня указаної справи необхідно керуватися установленою Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальною заробітною платою у місячному розмірі, визначеного на час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24),

від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження

№ 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі

№ 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року

у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24).

Суди врахували строк перебування позивача під слідством і судом (43 місяці), мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (8 000 грн), характер і глибину заподіяних ОСОБА_1 страждань, тривалість перебування його під слідством та судом, та дійшли обґрунтованого висновку про доцільність відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 344 000 грн, що, на переконання Верховного Суду, відповідає принципам розумності та справедливості.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що суди не взяли до уваги висновок експертів Київського НДІСЕ за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 25 березня 2024 року

№ 3998/23-61 та не надали йому оцінки, не врахували вимоги розумності

й справедливості щодо визначення розміру відшкодування, не врахували правові висновки, викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду

від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 (провадження

№ 61-6127св19), про застосування судами висновку судової психологічної експертизи під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

У постанові від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 (провадження № 61-6127св19) Верховний Суд погодивсяз висновком апеляційного суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди. Апеляційний суд, встановивши всі обставини справи, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факт безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факт його тривалого безпідставного утримання під вартою зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, дійшов обґрунтованого висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди позивача є 3 000 000 грн, що відповідає принципу розумності та справедливості.

У наведеній постанові Верховного Суду розмір відшкодування моральної шкоди визначений з урахуванням усіх доказів у справі в сукупності, зокрема й висновку судової психологічної експертизи.

Позов про відшкодування моральної шкоди розглядається судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, зокрема висновків експертизи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 201/10234/20 (провадження

№ 14-77цс21)).

У справі, яка переглядається, у висновку експертів Київського НДІСЕ № 3998/23-61 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 25 березня 2024 року зазначено, що ситуація, що досліджується, є психотравмуючою для ОСОБА_1 . Позивачеві завдано моральної шкоди умовами ситуації, що досліджується. Встановити орієнтовний розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду ОСОБА_1 в межах цього дослідження не видається можливим, у зв`язку з відсутністю в матеріалах, що були надані на дослідження, визначеного у судовому порядку спричинювача шкоди, ступеня його ініціативи та характеру його діяльності у виникненні та динаміці ситуації спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди (а. с. 68-74, т. 2).

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України, їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних доказів, з огляду на достатність та взаємозв`язок для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок експертів Київського НДІСЕ № 3998/23-61 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 25 березня

2024 року був предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, судові рішення містять посилання на експертний висновок та мотиви щодо його оцінки.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виснував про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в межах гарантованої державою суми компенсації в розмірі 344 000 грн, що відповідає принципу розумності та справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю.

Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд під час вирішення питання має керуватися таким розміром мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, та, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин справи щодо визначення розміру моральної шкоди та її відшкодування, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21), на які заявник посилається у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, тому суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Проте суди зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з ДКСУ шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

У постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) Верховний Суд зазначив: «Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

У справі, що переглядається, суди не врахували, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Тому резолютивну частину рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду

від 27 листопада 2024 року, в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 344 000 грн необхідно викласти в новій редакції. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 жовтня

2024 року у справі № 761/28233/19 (провадження № 61-15284св23).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, яке залишене апеляційним судом у цій частині без змін, підлягає зміні з викладенням абзацу другого резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 344 000 (триста сорок чотири тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду, з урахуванням меж касаційного перегляду, підлягають залишенню без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лисак Олександр Миколайович, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року

в частині відшкодування моральної шкоди змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року в такій редакції:

«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 344 000 (триста сорок чотири тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 10 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік