СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 755/8273/24

пр. № 2/759/657/25

28 лютого 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Кривонос Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві без виклику сторін у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі

у травні 2024 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд зобов?язати Дніпровський ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) зняти арешт накладений на підставі постанови державного виконавця Буянова І.В серії АА №800810 від 16.09.2009 на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у листопаді 2023 позивач звернувся до нотаріальної контори з приводу відчуження належної на праві приватної власності нерухомості, однак нотаріусом в Єдиному реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна було виявлено запис про наявність арешту 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 власником якої є ОСОБА_1 . Підставою для накладення арешту є постанова державного виконавця ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Буянова І.В. від 16.09.2009. Про існування будь-яких відкритих у 2009 щодо виконавчих проваджень, перебування у статусі боржника, а також про накладений арешт позивачеві відомо не було. У відповідь на адвокатський запит відповідачем зазначено, що перевіркою АСВП встановлено, що постанова АА №800810 від 16.09.2009, де боржником виступав ОСОБА_1 , станом на 02.02.2024 до Відділу не надходила та на виконанні не перебуває. Наявність арешту не дає змоги позивачу розпоряджатись належним йому на праві власності нерухомим майном, а тому наявні всі правові підстави для зобов?язання відповідача зняти арешт реєстрації припинення обтяження нерухомого майна.

26.09.2025 від представника відповідача через Електронний суд надіслано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначивши, що Дніпровським ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ)

здійснено перевірку в АСВП за параметрами пошуку «П.І.Б. боржника, РНОКПП боржника НОМЕР_1 » та встановлено, що виконавчі провадження стосовно ОСОБА_1 , станом на 09.11.2023 до Відділу не надходили та на виконанні не

перебувають. У свою чергу, згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Також, ч. 4 ст. 25 Закону визначено, передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України (а.с. 28-33).

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду

у серпні 2024 р. до Святошинського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява за підсудністю із Дніпровського районного суду м. Києва на підставі ухвали судді від 17.05.2024 (а.с. 11-12).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 08.08.2024 справу розподіллено на суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 19-20).

Ухвалою судді від 09.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику сторін (а.с. 21-22).

Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

ІІІ. Фактичні обставини справи

судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №26211684 від 27.12.2023, об`єктом обтяження є: квартира, 1/3 частина, адреса: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер обтяження: 9062512; зареєстровано: 16.09.2009 17:35:27 за №9062512 реєстратором: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; підстава обтяження: постанова, АА №800810, 16.09.2009, ВДВС Дніпровського РУЮ вик. ОСОБА_2 ; власник: ОСОБА_1 , Причина відсутності коду: інша причина відсутності коду (а.с. 5).

Відповідно до відповідей Дніпровського ВДВС у місті Києві № 106612 від 09.11.2023 та № 9873 від 02.02.2024, здійснено перевірку в АСВП за параметрами пошуку «П.І.Б. боржника, РНОКПП боржника НОМЕР_1 » та встановлено, що виконавчі провадження стосовно ОСОБА_1 , станом на 09.11.2023 та станом на 02.02.2024 до Відділу не надходили та на виконанні не перебувають (а.с. 4, 7).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду

положенням ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

У свою чергу, посилання позивача в позовній заяві на ст. ст. 321, 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Натомість, надані позивачем докази належним чином не підтверджують позовні вимоги та є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справи.

Також, суд не може перевірити спосіб захисту, оскільки з матеріалів справи неможливо встановити чи арешт майна накладений стосовно позивача.

Враховуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

V. Розподіл судових витрат

відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 261, 509, 525, 526, 530, 553, 554, 559, 628, 1049, 1050, 1054 ЦК України, 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Суддя О.В. Ул`яновська