Ухвала

14 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 569/17313/22

провадження № 61-17507ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми авансу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивований тим, що 22 серпня 2017 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу, відповідно до якого та письмової розписки від 14 грудня 2018 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 1 500 дол. США і відповідно до попереднього договору від 22 серпня 2017 року 15 000 дол. США та від ОСОБА_3 - 15 000 дол. США. Разом отримана відповідачкою сума склала 31 500 дол. США як завдаток за купівлю нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 259,8 м2, яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Позивачі зазначали, що відповідно до пункту 3.1. попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 серпня 2022 року при його підписанні друга сторона (покупець) передав, а перша сторона (продавець) отримав 30 000 дол. США. В пункті 3.2. договору вказувалося, що сума, яка визначена в пункті 3.1. цього договору, є завдатком відповідно до статті 570 ЦК України.

В пункті 3.3. договору зазначено, що всі передані покупцем суми продавцеві до укладення основного договору вважаються завдатком відповідно до пункту 3.2. цього договору. Пунктом 3.4. договору обумовлено, що у разі невиконання покупцями умови щодо сплати всієї суми у визначені сторонами терміни та не укладення основного договору сума завдатку поверненню не підлягає.

Після отримання коштів, відповідач договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 259,8 м2, з позивачами не уклала, на їх вимогу повернути кошти не реагувала та до дня звернення до суду ухилялася від спілкування з ними.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просили:

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, передані як аванс, у розмірі 16 500,00 дол. США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 07 жовтня 2022 року становило 671 550,00 грн, та судовий збір у розмірі 6 202,50 грн;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти, передані як аванс, у розмірі 15 000,00 дол. США, що відповідно до офіційного курсу банку НБУ станом на 07 жовтня 2022 року становило 610 500,00 гривень, та судовий збір у розмірі 6 202,50 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді: Панас О. В., від 21 травня 2024 року відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення суми авансу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення позову, адже спірні грошові кошти не є авансом, а є завдатком, що безпосередньо обумовлено попереднім договором купівлі-продажу;

сторони домовились і визначились, що передана сума відповідачеві є завдатком, а не авансом, що підтверджується пунктами 2.1.2, 3.2., 3.3., 3.4. вказаного Договору, який не оскаржується і визнається всіма сторонами. Оскільки у терміни, передбачені договором, - до 01 вересня 2018 року позивачі не сплатили усієї суми на виконання попереднього договору, тому в зв`язку із цим основного договору купівлі-продажу сторони не могли укласти і нотаріально його посвідчити. Тобто порушення договірного зобов`язання сталося не з вини відповідача, а, отже, сума завдатку не може бути повернута ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;

позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). У матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання між сторонами договору про збільшення позовної давності або переривання позовної давності;

ураховуючи грошовий характер спірних правовідносин, а також визначений у договорі строк його виконання (до 01 вересня 2018 року), перебіг позовної давності відносно вимог про стягнення суми, зазначеної в позові, розпочався 02 вересня 2018 року, та закінчився 02 вересня 2021 року. Тому позовна давність сплинула, оскільки позивачі звернулись із позовом до суду 21 грудня 2022 року. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року за № 444/9519/12, яка є обов`язковою для виконання судами України. Поважними є причин, пов`язані з об`єктивними труднощами для позивача на вчинення певних дій. Судом не встановлено, а стороною позивача суду не надано, належних та достовірних доказів, які б вказували на пропущення позивачами позовної давності з поважних причин;

оскільки відповідачем подано до суду письмову заяву про застосування позовної давності, та з урахуванням того, що представник позивачів не надав та не вказав суду жодного доказу поважності причин пропуску позовної давності, то у суду немає підстав для поновлення позовної давності, і відповідно, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав пропуску позовної давності.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року

апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Курганської О. В. та представника ОСОБА_3 - адвоката Домецького О. І. задоволено частково;

скасовано рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2024 року;

позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково;

стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 683 760 грн, переданих у рахунок нікчемного правочину, та 14 261,10 грн судового збору;

стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 621 600,00 грн, переданих у рахунок нікчемного правочину, та 13 528,50 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

22 серпня 2017 року між сторонами у простій письмовій формі укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 15 000 дол. США та від ОСОБА_3 15 000 дол. США. Отримані суми ними визначено як завдаток за купівлю нежитлового приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 259,8 кв. м, яке належить відповідачу на праві приватної власності. З письмової розписки від 14 грудня 2018 року вбачається, що того ж дня ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності від ОСОБА_2 , кошти у сумі 1 500 дол. США як завдаток, передбачений пунктом 3.1. попереднього договору купівлі-продажу від 04 травня 2017 року;

відповідно до статей 11, 215, 216, 220, 236, 526, 530, 570, 571, 599, 625, 626-629, 635, 657 ЦК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи;

за правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 червня 2019 у справі № 487/10128/14-ц (14-473цс18) виходила з того, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд;

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №401/3856/16-ц висновувано, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (частина перша статті 635 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Суд апеляційної інстанції встановив, що попередній договір, який підлягав нотаріальному посвідченню, був підписаний сторонами без додержання встановленої законом форми договору. З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на нікчемність попереднього договору;

цивільним законодавством вимагається укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна у тій самій формі, що і основний договір, тобто у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням;

попередній договір між сторонами, що укладений 22 серпня 2017 року, стосується наступної купівлі-продажу нежитлового приміщення, будівлі пивбару та ковбасного цеху, АДРЕСА_1 загальною площею 259,8 кв. м. Однак його вчинено сторонами у простій письмовій формі і без нотаріального посвідчення. Цей попередній договір є нікчемним і не створює правових наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216, частина перша статті 220, статті 635, 657 ЦК України);

при цьому звернена увага на висновок Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, що зроблений у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №320/2617/17. Так, у абзаці другому частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Тлумачення абзацу другого частини п`ятої статті 216 ЦК України свідчить, що суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину;

оскільки попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22 серпня 2017 року є нікчемним з моменту його вчинення, а тому відповідно до статті 216 ЦК України слід застосувати правові наслідки його недійсності. Такими наслідками недійсності нікчемного правочину є повернення відповідачем одержаних грошових коштів шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 500 дол. США (15 000 дол. США, переданих 22 серпня 2017 року, + 1 500 дол. США, переданих 14 грудня 2018 року), що згідно з офіційним курсом НБУ на день прийняття апеляційним судом своєї постанови (1 долар США = 41,44 гривні) складає 683 760 грн, а на користь ОСОБА_3 - 15 000 дол. США, переданих 22 серпня 2017 року, що згідно з офіційним курсом НБУ складає 621 600 грн. Тобто позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню;

з огляду на викладене, апеляційний суд вважав, що за встановлених судом обставин не заслуговують на увагу аргументи заявників про необхідність застосування статей 546, 548, 570 ЦК України, адже запропоновані ОСОБА_2 і ОСОБА_3 норми закону не можуть регулювати і не регулюють спірних правовідносин. Так само не можна враховувати і висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах від 25 вересня 2012 року у справі №6-82цс13 і від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №461/5297/16-ц та від 17 червня 2021 року у справі №711/5065/15-ц, якими обговорювалися питання кваліфікації грошових коштів як авансу чи завдатку. Тобто правовідносини, які були предметом вирішення Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду, не є подібними за своїми обставинами, правовою природою та характеристиками зі спірними правами і обов`язками;

апеляційний суд вказав, що не можна погодитися із твердженнями суду першої інстанції про сплив позовної давності у спорі і відмову у зв`язку з цим у задоволенні позову;

так, у пункті 12 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України зазначається, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 728, 786, 1283 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вперше карантин в Україні був уведений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 і в подальшому неодноразово продовжувався. Скасовано карантин з 30 червня 2023 року на підставі відповідної постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651. Отже, висновки суду про те, що перебіг позовної давності тривав із 02 вересня 2018 року по 02 вересня 2021 року, а при зверненні позивачів у листопаді 2022 року до суду він закінчився, є хибними і суперечать обставинам справи та вимогам закону. Таке переконання суду апеляційної інстанції повністю відповідає висновку Верховного Суду, висловленому у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 308/3331/17. Як убачається, суд попередньої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

ОСОБА_1 24 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 07 січня 2025 року, зокрема подано уточнену касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставами касаційного оскарження судового рішення указує пункти 1, 2 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зокрема, в уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі № 466/4374/22.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні) ОСОБА_1 зазначає, що вважає за необхідне відійти від висновків Верховного суду, викладених у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 320/2617/17 та від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, оскільки суд апеляційної інстанції не лише застосував наслідки нікчемності правочину, а фактично змінив на власний розсуд предмет позову, що суперечить статті 374 ЦПК України.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), ОСОБА_1 зазначає, що відсутній правовий висновок щодо тлумачення статті 261 ЦК України щодо пропуску строків позовної давності під час дії карантину більш як п`ять років та відсутній правовий висновок щодо можливості суду апеляційної інстанції змінювати на власний розсуд підстави та предмет позову, задовольняти вимоги особи, яка фактично не буре участь у справі.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року, справа № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України вищевказаних підстав касаційного оскарження судових рішень.

Так, оскаржена постанова Рівненського апеляційного суду ухвалена 26 листопада 2024 року. Постанову Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі № 466/4374/22, на яку міститься посилання у касаційній скарзі, ухвалено та оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень після ухвалення оскарженого судового рішення. Тому посилання на указану постанову Верховного Суду не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Окрім цього, аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Таким чином, особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Також, формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Зазначення в уточненій касаційній скарзі про те, що відсутній правовий висновок щодо тлумачення статті 261 ЦК України, не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі № 466/4374/22 та в частині підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 2 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат