Справа № 463/4955/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гирич С. В.
Провадження № 22-ц/811/2875/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Четверта Львівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 11 квітня 1997 року, що посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Долинською М.С. та зареєстрований в реєстрі за №1-1653.

Позивачі вважають оспорюваний заповіт недійсним з тієї підстави, що на момент складання заповіту спадкодавець ОСОБА_5 внаслідок серйозних розладів здоров`я, у тому числі психічних розладів, та тривалого приймання наркотичних препаратів для знеболення не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними.

В обгрунтування позовних вимог позивачі покликаються на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 27 грудня 1986 року уклали шлюб. Позивач ОСОБА_3 є їхньою донькою. 26 березня 1990 року ОСОБА_5 потрапив в аварію, внаслідок чого отримав травми, які спричинили тяжкі наслідки, що унеможливлювали здійснювати нормальну життєдіяльність. Позивач ОСОБА_4 створювала для чоловіка комфортні умови для життя, домовлялася за найкращих лікарів, фінансово забезпечувала. Незважаючи на те, що позивач ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не проживали разом, оскільки позивач страждала на астму, а померлий був затятим курцем, ОСОБА_4 займалася усіма побутовими проблемами чоловіка, допомагала йому в налагоджені соціальних зв`язків. Влітку 1995 року ОСОБА_5 захворів гангреною, яка стала причиною нестерпного болю. Щоб зменшити біль, йому призначили та вводили великі дози знеболюючого на основі наркотичної речовини морфіну. Уколи морфіну робилися регулярно, періодично збільшуючи дозу, відповідно до призначень лікаря. Тривале введення морфіну негативно відобразилося на його розумовій діяльності та мисленні. Спостерігалися сплутаність свідомості, різкі зміни настрою, немотивована агресія. Згодом, почалися галюцинації та розлади мислення: він забував частини своєї біографії, плутався в іменах, датах, подіях, стверджував про події, яких достеменно не було і не могло бути.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 , яку позивачі мали намір успадкувати, як спадкоємці першої черги за законом, однак, сестра спадкодавця відповідач ОСОБА_1 повідомила позивачів про наявність договору довічного утримання, відповідно до умов якого вона отримала право на майно, що належало спадкодавцю.

Позивачі важко переживали смерть ОСОБА_5 , ОСОБА_4 страждала на депресію, апатію, відмовлялася від їжі, приймала заспокійливі засоби та при цьому робила все можливе, щоб допомогти доньці пережити смерть батька, тому не могла об`єктивно оцінити ситуацію, пов`язану з договором довічного утримання та повірила відповідачці.

Станом на сьогодні, позивач ОСОБА_4 чітко усвідомлює, що ніякого договору довічного утримання не було і не могло бути, адже позивач перебувала у теплих і довірливих відносинах зі спадкодавцем, який нічого їй не розповідав про договір. Крім того, відповідач не здійснювала жодних дій по утриманню спадкодавця, не надавала фінансової чи матеріальної допомоги, не займалася проблемами, пов`язаними з побутом та здоров`ям спадкодавця.

19 березня 2016 року позивачам стало відомо, що відповідачка звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця за заповітом. Заповіт, складений спадкодавцем на користь відповідачки, позивачі вважають недійсним, оскільки на момент його складання спадкодавець в силу вікових змін, захворювань та тривалого приймання наркотичних засобів не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а отже, не мав достатнього обсягу дієздатності для складання заповіту.

Вважають, що заповіт має бути визнаний недійсним на підставі того, що спадкодавець на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_3 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що висновок суду першої інстанції є однобічним, оскільки, окрім висновку судово-психіатричної експертизи, який урахував суд при прийнятті рішення, наявні у справі письмові докази, пояснення позивачів та показання свідків, які підтверджують ту обставину, що станом на 11 квітня 1997 року спадкодавець внаслідок серйозних розладів здоров?я, в тому числі психічних, та тривалого приймання наркотичних препаратів для знеболення, не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними.

Зазначає, що суд не дав належної оцінки висновку експерта, оскільки не звернув уваги на те, що судовими експертами вищевказані докази не були взяті до уваги, що безумовно вплинуло на правильність і достовірність висновків експертів.

Вважає, що за наявності в матеріалах справи більш ніж достатньої кількості належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність обставин, якими обгрунтовані позовні вимоги, суд першої інстанції мав усі підстави для задоволення таких вимог.

В судове засідання апеляційного суду позивачі та третя особа не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис про смерть №3717), спадкова справа після його смерті заведена 23 вересня 2016 року Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позивач ОСОБА_4 є дружиною спадкодавця, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 27 грудня 1986 року, а позивач ОСОБА_3 дочкою спадкодавця, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 11 січня 1989 року, відтак, позивачі відносяться до спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 .

На момент смерті ОСОБА_5 , його дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була неповнолітньою.

Згідно заповіту від 11 квітня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Долинською М.С., зареєстрованого в реєстрі за №1-1653, ОСОБА_5 заповів належу йому на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_1 своїй сестрі ОСОБА_1 , на яку поклав обов`язок поховати його згідно з обрядом.

За загальним правилом, яке міститься у статті 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними (ч.1 ст.30 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини першої статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК, суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

За вимогами статті 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №20/К від 21.12.2019 року, на момент складення ОСОБА_5 заповіту від 11 квітня 1997 року дані щодо прийому ним наркотичних середників відсутні. У зв`язку з недостатністю та суперечливістю даних про психічний стан ОСОБА_5 , відповісти на поставлене запитання: «Чи в момент вчинення заповіту 11 квітня 1997 року ОСОБА_5 знаходився в такому стані (стані здоров`я, зокрема психічному та психологічному), при якому він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними?», не надалось можливим.

Ухвалою суду від 07 березня 2023 року у справі було призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради».

Ухвалою суду від 26 вересня 2023 року замінено експертну установу в межах призначеної повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. Проведення експертизи доручено експертам Полтавської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України».

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №259 від 15.05.2024 року:

1.У наданих на судово-психіатричну експертизу медичних документах (історіях хвороби), відсутні фактичні дані, які дають підстави для висновку про те, що в момент вчинення заповіту 11 квітня 1997 року ОСОБА_5 приймав наркотичні чи інші медичні препарати, які впливали на його здатність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

2. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в момент вчинення заповіту 11 квітня 1997 року виявляв ознаки психічного розладу, а саме розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку комбінованого генезу (алкогольно-токсичного, посттравматичного) з судомним синдромом (F07.8 за МКХ-10), який не позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення заповіту 11.04.1997 року».

У пункті 22 висновку експерти детально проаналізували письмові докази, в тому числі медичні документи про стан здоров`я ОСОБА_5 , а також показання свідків про психічний стан особи та факти, які встановлені і виявлені при дослідженні об?єктів експертизи. Експерти зазначили, що аналізуючи матеріали цивільної справи, медичну документацію, покази свідків та сторін, встановлено, що ОСОБА_5 вперше знаходився на лікуванні в обласному психіатричному закладі (КЗ ЛОПЛ) в 1980 році з приводу зловживання алкогольними напоями, а саме з приводу стану відміни внаслідок вживання алкоголю з делірієм (біла гарячка). При подальших стаціонарних лікуваннях в 1981, 1982, 1984 роках встановлювався діагноз хронічного алкоголізму ІІ ступеню. Встановлення такого діагнозу передбачає тривале зловживання особою алкогольними напоями, сформований похмільний синдром, втрату кількісного та ситуаційного контролю, високу толерантність. В 1990 році досліджуваний отримав важку черепно-мозкову травму, що ускладнилася лівобічним геміпарезом, порушенням мови, а через рік епілептичним синдромом. Неодноразово проходив курс стаціонарного лікування в медичних закладах м. Львова. Перші психічні порушення у досліджуваного зафіксовані в медичній карті стаціонарного хворого №8177, а саме у психоневрологічному статусі відмічено: «інтелект і пам?ять знижені», без уточнення ступеню вираженості когнітивного зниження. В подальшому сомато-неврологічний стан досліджуваного прогресивно погіршувався. В 1995 році у підекспертного діагностується облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок, у зв?язку з гангреною лівої нижньої кінцівки проведена її ампутація. З медичних карток стаціонарного хворого за 1995 рік встановлено, що досліджуваний виказував скарги на загальну слабкість, нестерпний біль в нижніх кінцівках, наявність епілептичних нападів. Проводилося лікування антиконвульсивними засобами, транквілізаторами та наркотичним анальгетиком «трамадол». Також у досліджуваного з 1995 року стали чітко просліджуватися емоційно-вольові розлади внаслідок наявних у нього органічних уражень головного мозку, а саме перенесеної черепно-мозкової травми, тривалої алкоголізації, епілептиформного синдрому, у вигляді підвищеної дратівливості, збудливості, мінливості настрою, неврівноваженості, підвищеної безпідставної конфліктності, зниження пам?яті, хоча при огляді лікарем-психіатром в 1995 році (медична карта стаціонарного хворого №2870) не встановлено будь-якого психічного розладу. При повторній госпіталізації в 1995 році (медична карта №3713) досліджуваний знову оглянутий лікарем психіатром (запис 20.04.1995р.), відмічено, уповільнений темп мови «охоче бесідує, але вкрай монотонно, повільно», емоційне та інтелектуальне зниження: «бідний інтелектуально та емоційно» і також без зазначення ступеню такого зниження. Встановлено діагноз травматичної епілепсії, з рекомендацією постійного прийому протисудомних препаратів, транквілізаторів при порушенні сну. В обох медичних картах стаціонарного хворого за 1995 рік вказується на помірне вживання алкогольних напоїв досліджуваним в цей період часу. При перебуванні досліджуваного на стаціонарному лікуванні в Львівському обласному госпіталі інвалідів війни та репресованих з 21.04.1997 року по 21.05.1997 року (тобто в найближчий час після вчинення правочину 11.04.1997 року) вказані скарги лише на поганий сон, загальний стан розцінювався як задовільний емоційно-вольових та інтелектуально-мнестичних порушень не відмічено. Також відсутні відомості про отримання в даний період часу досліджуваним наркотичних середників. В подальшому соматичний стан досліджуваного прогресивно погіршувався. 06.06.1997 року був госпіталізований у Львівську міську лікарню «Хоспіс», де помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . У зв?язку з вираженим больовим синдромом досліджуваному в цей період часу призначалися наркотичні препарати, а саме морфіну гідрохдориду до 6 разів на добу. З приводу перенесеної важкої черепно-мозкової травми підекспертний неодноразово представлявся на медико-соціальну експертну комісію, та у зв?язку зі стійким порушенням функцій організму визнавався особою з інвалідністю І групи.

Враховуючи зазначене вище, комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_5 на час укладання правочину 11 квітня 1997 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку комбінованого генезу (алкогольно-токсичного, посттравматичного) з судомним синдромом (шифр хвороби згідно МКХ-10: F07.8). Діагностичними критеріями даного розладу є зміни в емоційно-вольовій сфері у вигляді емоційної лабільності, нестійкості, швидкої зміни емоцій, мінливості настрою, когнітивне зниження у вигляді порушення пам?яті, уваги, інтелекту, порушення мовної продукції, її в?язкість, монотонність, повільність. Грубі порушення структури та цілеспрямованості мислення, зниження інтелектуально-мнестичної сфери до рівня деменції, психопродуктивні розлади (маячні ідеї, розлади сприйняття), розлади свідомості, суттєве зниження критичних та прогностичних здібностей, не спостерігаються в клінічній картині даного психічного розладу і не були зафіксовані у досліджуваного згідно наданої медичної документації та не просліджуються з показів свідків, при констатації яких у особи, приймається рішення щодо нездатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період вчинення нею правочину. У наданих на експертизу медичних документах (історіях хвороби) відсутні фактичні дані щодо прийому наркотичних чи інших медичних препаратів ОСОБА_5 які б впливали на його здатність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в період укладання правочину, а саме 11 квітня 1997 року.

Таким чином, за встановлених і наведених вище обставин справи, в колегії суддів немає підстав для інших висновків по суті вирішення даного спору, ніж тих, що дійшов суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивачів, суд повно та правильно встановив обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, дослідженим у судовому засіданні, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування рішення, застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 17 лютого 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич