печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

позивача: не з`явився,

відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в загальній сумі 13 450 доларів США за борговими розписками, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. та судовий збір.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.10.2018 року ОСОБА_2 на підставі розписки отримав від позивача в позику 4 400 доларів США, яку зобов`язався повернути не пізніше 17.10.2019 року.

07.12.2018 року ОСОБА_2 на підставі розписки отримав від позивача в позику 2 640 доларів США, яку зобов`язався повернути не пізніше 20.04.2019 року.

22.02.2019 року ОСОБА_2 на підставі розписки отримав від позивача в позику 1 980 доларів США, яку зобов`язався повернути не пізніше 22.09.2019 року.

25.04.2019 року ОСОБА_2 на підставі розписки отримав від позивача в позику 3630 доларів США, яку зобов`язався повернути не пізніше 24.02.2020 року.

20.11.2019 року ОСОБА_2 на підставі розписки отримав від позивача в позику 1 600 доларів США, яку зобов`язався повернути 800 доларів США до 31.12.2019 року. Залишок в порядку загального плану.

Однак відповідач не виконав своїх зобов`язань з повернення грошових коштів на підставі наведених розписок, що стало причиною для звернення позивача до суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.10.2023 року відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 07.02.2024 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2024 року розгляд справи відкладено до 18.04.2024 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2024 року розгляд справи відкладено до 18.07.2024 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2024 року розгляд справи відкладено до 09.10.2024 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.10.2024 року розгляд справи відкладено до 28.01.2025 року.

Позивач та його представник в судове засідання, призначене на 28.01.2025 року, не з`явилися; представник позивача подав заяву суду про розгляд справи без їх участі, просив позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання, призначене на 28.01.2025 року, не з`явився, відзив на позов не подав, повідомлявся судом про розгляд справи у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки, відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними матеріалами.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Суд установив, що 17.10.2018 року ОСОБА_2 на підставі розписки отримав від позивача в позику 4 400 доларів США, яку зобов`язався повернути не пізніше 17.10.2019 року. Розписка датована 17.10.2018 року та підписана ОСОБА_2 .

07.12.2018 року ОСОБА_2 на підставі розписки отримав від позивача в позику 2 640 доларів США, яку зобов`язався повернути не пізніше 20.04.2019 року. Розписка датована 07.12.2018 року та підписана ОСОБА_2 .

22.02.2019 року ОСОБА_2 на підставі розписки отримав від позивача в позику 1 980 доларів США, яку зобов`язався повернути не пізніше 22.09.2019 року. Розписка датована 22.02.2019 року та підписана ОСОБА_2 .

25.04.2019 року ОСОБА_2 на підставі розписки отримав від позивача в позику 3630 доларів США, яку зобов`язався повернути не пізніше 24.02.2020 року. Розписка датована 25.04.2019 року та підписана ОСОБА_2 .

20.11.2019 року ОСОБА_2 на підставі розписки отримав від позивача в позику 1 600 доларів США, яку зобов`язався повернути 800 доларів США до 31.12.2019 року. Залишок в порядку загального плану. Розписка датована 20.11.2019 року та підписана ОСОБА_2 .

Оригінали вищезазначених розписок були досліджений у судовому засіданні та оригінали міститься в матеріалах справи.

Станом на дату звернення до суду з позовом відповідачем не повернуто отримані в борг грошові кошти.

Між сторонами виник спір стосовно належного виконання взятих на себе боргових зобов`язань.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Судом встановлено, що 07.12.2018 року, 22.02.2019 року, 20.11.2019 року, 25.04.2019 року ОСОБА_2 на підставі розписок отримав від позивача в позику 13 450 доларів США, які зобов`язався повернути в строк, який вказаний у розписках.

Аналізуючи зміст правочинів, суд приходить до висновку, що текст розписок містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення вказаних грошових коштів на користь позивача. Розписки містять необхідні умови договору позики, зокрема, дату їх складання, отримання грошових коштів у визначених сумах та зобов`язання щодо їх повернення.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Аналізуючи долучені позивачем до матеріалів справи розписки, судом встановлено, що розписки написано власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належними (письмовими) доказами, доказів зворотного відповідачем не надано.

Сторони дотримались письмової форми договору. Таким чином, позивач довів факт укладення договорів і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписках умовах, тобто виконання ним умов договору.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд звертає увагу, що оригінали розписок знаходяться у позикодавця.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Отже, стягнення із відповідача суми боргу у іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовим висновком викладеним у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.

У статті 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу: копію договору № 58 про надання правничої допомоги від 12.09.2023 року; акт приймання-передачі послуг від 20.09.2023 року; копію квитанції від 19.09.2023 року на суму 8 000,00 грн.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137, ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги в разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачена.

За таких обставин, оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрат на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 4 918,48 грн. у відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 12, 15, 16, 256, 261, 267, 509, 526, 545, 598, 599,629, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд , -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13 450 (тринадцять тисяч чотириста п`ятдесят) доларів США.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 918 (чотири тисячі дев`ятсот вісімнадцять) грн. 48 коп.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 ; паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Печерським РУ ГУ МВС України у м. Києві 11.07.1996 року.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 07.02.2025 року.

Суддя Є.С. Хайнацький