ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 953/3975/24

провадження № 22-ц/818/501/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 та апеляційну скаргу Ключника Олександра Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Харків від 27 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Власової Ю.Ю.

ВСТАНОВИВ:

В травні 2024 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування від 17.05.2021 житлового будинку, з надвірними будівлями, загальна площа (кв.м): 102.6, житлова площа (кв.м): 42.1, за адресою:

АДРЕСА_1 обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що за укладеним між ним та ОСОБА_2 договором позики від 07.06.2020 року ОСОБА_5 зобов`язалась повернути йому грошові кошти у розмірі 84550 доларів США до 27.02.2020 року. Оскільки ОСОБА_2 у визначений строк позичені кошти не повернула, він у 2021 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.11.2021 позов задоволено та стягнуто із ОСОБА_2 на його користь заборгованість в розмірі 84 550,00 доларів США, 3% річних в розмірі 1 855,00 доларів США, а також судовий збір в розмірі 11 350,00 грн.

На виконання вказаного рішення суду приватним виконавцем Харківського виконавчого округу Хабловим В.М. відкрито виконавче провадження № 71562276. На теперішній час в рамках виконавчого провадження № 71562276 з ОСОБА_2 примусово стягнуто 1 482 660,00 грн, що за офіційним курсом НБУ на час постановлення рішення відповідає 36057,78 доларів США, тобто менше ніж половина, стягнутої судом суми боргу.

В той же час, ОСОБА_2 17.05.2021 під час настання строку виконання зобов`язання за договором позики від 27.06.2020 та напередодні його звернення до суду з позовом про стягнення боргу у справі № 638/7288/21, подарувала належний їй житловий будинок, з надвірними будівлями, загальна площа (кв.м): 102.6, житлова площа (кв.м): 42.1 розташований за адресою: АДРЕСА_1 , своєму сину ОСОБА_3 .

Позивач вважає що договір дарування укладений між відповідачами є недійсним, оскільки направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, тобто на порушення прав позивача у справі. У відповідачів не було наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки ОСОБА_2 залишилась проживати у подарованому нею будинку і є стороною у договорах по сплаті комунальних послуг за адресою цього будинку.

Рішенням Київського районного суду м. Харків від 27 серпня 2024 року позовну заяву задоволено.

Визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 17.05.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1090.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1453 гривні 44 копійки в рівних частках по 726 гривень 72 копійки з кожного.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що оспорюваний договір направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_5 .. Судом встановлено, що останній було відомо про наявність у неї невиконаного зобов`язання за договором позики від 27.06.2020 року перед ОСОБА_1 . Тому на момент укладення договору дарування вона могла передбачити негативні для себе наслідки у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів за договором позики та мала намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків. Відповідно до вимог закону та сталої судової практики будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Не погодившись з рішенням суду адвокат Шевченко О.О., який діє в інтересах ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Оспорюваний договір дарування був укладений відповідно до вимог діючого законодавства, будь яких обтяжень чи обмежень щодо домоволодіння не було, заходи забезпечення не вживалися, жодних заборон на відчуження або арешту не існувало. ОСОБА_2 подарувала сину житловий будинок , оскільки зазначений будинок був придбаний саме для ОСОБА_3 за кошти його батька ОСОБА_6 , з розрахунку, на те, що коли ОСОБА_3 достягне повноліття житло буде зареєстроване за ним. Житловий будинок є єдиним житлом ОСОБА_3 де він і мешкає і як власник своєчасно оплачує комунальні платежі. У разі задоволення позовних вимог апелянт фактично опиниться на вулиці, так як подарований йому житловий будинок є його єдиним місцем проживання і йому більше не належить жодного нерухомого майна.

Адвокат Ключник О.М., який діяв в інтересах ОСОБА_2 також звернувся з апеляційною скаргою. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог позивачу в повному обсязі. Посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог. А саме, судом безпідставно відмовлено відповідачу у задоволені клопотання про виклик свідків, не залучено до участі у справі приватного нотаріуса, не враховано, що на момент укладання 17.05.2021 року договору дарування позивач не звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики ( позов пред`явлений 18.05.2021) та щодо майна, яке дарувалося не існувало жодних обтяжень чи заборон. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що подарований сину житловий будинок не був єдиним майном ОСОБА_2 . Останній належала низка об`єктів нерухомого майна за рахунок яких позивач міг задовольнити вимоги про стягнення боргу. Про це свідчить і те, що у межах виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики було реалізовано нежитлову будівлю за 935680.00 грн та на даний час предметом електронних торгів є житловий будинок. Тому договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, у ОСОБА_2 не було ніякого умислу спрямованого на уникнення в подальшому можливого звернення стягнення на її майно як боржника. Судом не враховано, що для визнання оспорюваного договору дарування фраудаторним правочином відсутня сукупність умов, що перелічені у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17. Апелянт зазначає, що подарований нею житловий будинок був придбаний саме для сина і є його єдиним місцем проживання. Саме ОСОБА_3 як власник будинку несе всі витрати по його утриманню. Крім цього поза увагою суду залишилось те, що позивач звернувся до суду з дійсним позовом майже через три роки після укладення договору дарування.

У судове засідання в суді апеляційної інстанції належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи апелянти та їх представники не з`явилися. Останні надали суду письмові клопотання про відкладення судового засідання. Олександр Ключнік, який діє в інтересах ОСОБА_2 посилався на зайнятість у кримінальній справі, адвокат Олександр Шевченко, який діє в інтересах ОСОБА_3 посилався на свою хворобу. Проте, відповідних доказів неможливості своєї неявки у судове засідання в дійсній справі представники апелянтів суду не надали. Тому судова колегія не може вважати зазначені адвокатами причини неявки поважними, що відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України є підставою для відмови у задоволені заявлених клопотань та має наслідком розгляд справи за відсутності відповідачів та їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи що, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 27.06.2020 був укладений договір позики шляхом оформлення розписки про отримання грошових коштів у сумі 84550 доларів США. Строк повернення позичених коштів був визначений сторонами 27.07.2020 року. У визначений строк ОСОБА_2 позичені кошти не повернула тому ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду.

Згідно даних Інформації з Державного реєстру про реєстрацію речових прав на нерухоме майно на момент отримання коштів та станом на 27.07.2020 ОСОБА_2 належала низка об?єктів нерухомого майна, а саме: житловий будинок, з надвірними будівлями, загальна площа (кв.м): 102.6, житлова площа (кв.м): 42.1, за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м): 59,2; житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа (кв.м): 38,0, житлова площа (кв.м): 20,8; гараж, літ. "В-1" загальною площею 33,0 кв.м., адреса нерухомого майна: АДРЕСА_4 ; гараж, літ. "И-1" загальною площею 30,3 кв.м., адреса нерухомого майна: АДРЕСА_4 ; квартира, 3 кімнатна, комунальна, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_4 , загальна площа (кв.м): 126,4, житлова площа (кв.м): 80,0, частка власності 61/100 ( а.с. 19 - 28 ).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.11.2021 у справі № 638/7288/21 позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 84 550,00 доларів США, 3% річних в сумі 1 855,00 доларів США, а також судовий збір в сумі 11 350,00 грн ( а.с. 16 18).

На виконання вказаного рішення приватним виконавцем Харківського виконавчого округу Хабловим В.М. відкрито виконавче провадження № 71562276.

Відповідно до листа ТОВ ЮА ЦНтТІ «НЕО-ФОРМАТ» від 17.01.2024, яке призначено у якості суб?єкта оціночної діяльності Постановою приватного виконавця від 25.05.2023, оглянуті гаражі за адресою: АДРЕСА_4 не відповідають характеристикам, зазначеним у наданій технічної документації на гаражі літ. «В-1» та літ. «И-1», і їх оцінка неможлива ( а.с. 29).

Постановою приватного виконавця від 07.02.2024 № 71562276 встановлено, що відповідно до протоколу № 614478 від 24.06.2024, виданого ДП "СЕТАМ", треті торги не відбулися, у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів, тому в рахунок погашення заборгованості у власність стягувача ОСОБА_1 передана належна боржнику нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 169 120,00 грн ( а.с. 30 31).

Згідно з актом про проведені електронні торги від 22.04.2024, виданого приватним виконавцем Харківського виконавчого округу Хабловим В.М. в межах виконавчого провадження № .04.2024 проведено електронні торги з реалізації 61/100 частини квартири, місцезнаходження: АДРЕСА_5 , загальна площа 126,4 кв.м, майно придбане ОСОБА_1 за сумою 935 680,00 грн ( а.с. 32 - 33).

Також у межах примусового виконання рішення суду про стягнення боргу 13.05.2024 ДП « Сетам» були оголошені торги з реалізації належного ОСОБА_2 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа (кв.м): 38,0, житлова площа (кв.м): 20,8, стартова ціна 539 800 грн та згідно постанови приватного виконавця та акту про передачу майна у рахунок погашення боргу стягувачу від 02.07.2024 ОСОБА_1 набув право власності на зазначений будинок на загальну суму: 377 860,00 грн ( а.с. 34 36, 142 -145).

Таким чином, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи на теперішній час в рамках виконавчого провадження № 71562276 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 примусово стягнуто 1 303 709,12 грн, що за офіційним курсом НБУ на час постановлення у дійсній справі рішення дорівнює менше ніж половина, стягнутої судом суми боргу.

З матеріалів справи вбачається, що, ОСОБА_2 17.05.2021, вже під час настання строку виконання зобов?язання за договором позики від 27.06.2020, подарувала житловий будинок, з надвірними будівлями, загальна площа (кв.м): 102.6, житлова площа (кв.м): 42.1, за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а.с. 11-12)

Згідно копії актового запису про народження № 3096 від 24.10.2000, складеного Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_2 (а.с. 130)

Відповідно до інформації з реєстру територіальної громади м. Харкова станом на 17.05.2021 та станом на 14.05.2024 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою спірного будинку (а.с. 92 - 93).

Відповідно до листа АТ «Харківміськгаз» від 08.02.2022 за адресою: АДРЕСА_1 жодних договорів між ОСОБА_3 та АТ «Харківгаз» не укладено (а.с. 45).

Відповідно до листа КП «Харківводоканал» від 04.06.2024 за адресою: АДРЕСА_1 на водопостачання у періоди з 09.06.2016 по 17.05.2021 та з 17.05.2021 до теперішнього часу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім?я ОСОБА_2 (а.с. 135).

Судова колегія вважає, що судом правильно встановлений характер спірних правовідносин та застосовані норми матеріально права що їх регулюють.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) дійшла висновку про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина напередодні пред?явлення до нього позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14.05.1992 № 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом"); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження").

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

За таких обставин суд першої інстанції мотивовано кваліфікував оспорюваний договір дарування як такий, що вчинений на шкоду кредитора з метою уникнення стягнення на майно боржника.

Судова колегія відхиляє посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що суд дійшов помилкового висновку про доведеність позову, оскільки він суперечить правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 щодо наявності підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, оскільки перелічені Верховним Судом у зазначеній постанові підстави для визнання правочину фраудаторним є оцінкою обставин справи, що переглядалась Верховним Судом і які відрізняються від обставина у дійсній справі.

А саме, у дійсній справі судом встановлено: 1) відповідач відчужив майно за один день пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, проте під час існування невиконаного грошового зобов`язання; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача залишилось інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язанням перед кредитором, проте якого недостатньо для виконання цього зобов`язання в повному обсязі.

З огляду на зазначене судова колегія не погоджується із доводами апелянтів про недоведеність позивачем наявності у оспорюваного правочину ознак фраудаторного, оскільки укладення ОСОБА_2 договору дарування майна зі своїм сином відбулась з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.

Посилання апелянтів на те, що оспорюваний правочин реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують і не є підставами для скасування судового рішення, яке ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, судова колегія вважає що апеляяційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду залишти без змін.

Питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 03 березня 2025 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук