Провадження №2/333/124/25
03 березня 2025 року м.Запоріжжя
ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні 1/3 частиною квартири шляхом вселення, встановлення порядку користування квартирою, посилаючись на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_2 1/3 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.12.2012 року, виданого Шостою державною нотаріальною конторою, ОСОБА_3 1/3 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15.10.2008 року, ОСОБА_4 1/3 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15.10.2008 року. Відповідач також є спадкоємцем 1/3 частини квартири після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки спадщина належить спадкоємцю з дня відкриття спадщини, хоча спадщину не оформив. Квартира, яка є спільною частковою власністю, двокімнатна, жилою площею 28,7 м2, загальною площею 45,47 м2, знаходиться на 4-му поверсі 5-ти поверхового житлового будинку. Квартира має дві жилі ізольовані кімнати, площею 12 м2 та 16,7 м2, які позначені в технічному паспорті на квартиру, складеному 21.10.2012 року ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», як жила кімната № НОМЕР_2 , площею 12,0 м2; жила кімната № НОМЕР_3 , площею 16,7 м2, а також складається із службових та підсобних приміщень: кухні, площею 5,3 м2, ванної кімнати, площею 2,0 м2, вбиральні, площею 1,0 м2, коридору, площею 5,3 м2, комори, площею 2,4 м2, балкону, площею 0,77 м2. З часу набуття права власності на 1/3 частину квартири, а саме з 2012 року, позивач користувалась кімнатою 12 м2, а ОСОБА_3 кімнатою 16,7 м2. У вказаних кімнатах знаходилось належне кожному з них майно. 02.05.2017 року позивачка не змогла потрапити у квартиру. Наразі всю квартиру займає ОСОБА_3 , який не надає їй ключі від вхідних дверей, до квартири не впускає, виявляє намір і в подальшому користуватись квартирою одноособово. Враховуючи викладене, позивачка просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні власності шляхом вселення до квартири. Крім того, на теперішній час право на користування та володіння квартирою мають два співвласники, а договір про участь у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території укладений один і відкрито на всю квартиру тільки один особовий рахунок. При цьому кожен зі співвласників не повинен сплачувати платежі за іншого, нести тягар відповідальності за накопичені іншими співвласниками борги по платежам за квартиру і за комунальні послуги. Укладення позивачкою окремого договору на участь у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території, а також відкриття окремого особового рахунку на належну їй частку квартири стане можливим у разі визначення порядку користування квартирою між її співвласниками. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Зважаючи на те, що вона та відповідач, як співвласники квартири, не можуть у позасудовому порядку визначити порядок користування квартирою через незгоду ОСОБА_3 , тому спір належить вирішити в судовому порядку. На належну позивачці 1/3 частину квартири припадає 9,56 м2 жилої площі. Оскільки в квартирі відсутні кімнати, які б точно відповідали належним сторонам часткам, позивачка просить суд встановити наступний порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , з незначним відступленням від часток: виділити позивачці у користування на належну їй 1/3 частину квартири жилу кімнату № НОМЕР_2 , площею 12,0 м2, що трохи більше належної їй площі на 2,44 м2; виділити ОСОБА_3 у користування на 2/3 частини квартири жилу кімнату № НОМЕР_3 , площею 16,7 м2 з балконом, що трохи менше за належну йому жилу площу на 2,43 м2; залишити в спільному користуванні всіх співвласників службові та підсобні приміщення: кухню № НОМЕР_4 , площею 5,3 м2, ванну кімнату № НОМЕР_5 , площею 2,0 м2, вбиральню № НОМЕР_6 , площею 1,0 м2, коридор №1, площею 5,3 м2, комору № НОМЕР_7 , площею 2,4 м2.
Ухвалою суду від 13.12.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 05.03.2024 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач у судове засідання не з`явилася. У судовому засіданні, яке відбулося 11.11.2024 року, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, а також зазначила, що частин спірної квартири досталася їй у спадщину після смерті ОСОБА_5 . Після його смерті вона мешкає у гуртожитку. До цього разом із ОСОБА_5 мешкала 8 років у спірній квартирі, займали меншу кімнату. Інша кімната була зачинена. У квартирі вони мешкали удвох. Після смерті у 2016 році колишньої дружини ОСОБА_5 ОСОБА_6 їх син повісив на вхідні двері новий замок і перестав її пускати у квартиру. Наразі у зв`язку із боргами по сплаті за комунальні послуги її банківська картка, на яку вона отримує пенсію, заблокована. У квартирі залишилися її речі.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала.
У судове засідання відповідач, будучи належним чином повідомленим судом про час і місце розгляду справи, не з`явився та не повідомив суд про причини неявки. Відзиву з приводу поданої позовної заяви від відповідача до суду не надходило.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши пояснення позивача і її представника, свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.56), квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_2 1/3 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.12.2012 року, виданого Шостою державною нотаріальною конторою (а.с.9, 10, 11), ОСОБА_3 1/3 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 27.08.2008 року, ОСОБА_4 1/3 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 27.08.2008 року.
Згідно з технічним паспортом, складеним 21.10.2012 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,47 м2, знаходиться на 4 поверсі 5 поверхового житлового будинку та складається з 2 кімнат, жилою площею 28,7 м2, у тому числі 1-а кімната (№3), площею 12 м2, 2-а кімната (№7), площею 16,7 м2, а також кухні, площею 5,3 м2, санвузла, площею 1,0 м2, ванної кімнати, площею 2,0 м2, коридору, площею 5,3 м2, комори, площею 2,4 м2, балкону (а.с.14-15).
Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась (а.с.33, 34).
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона знайома із ОСОБА_2 з 2015 року. Остання часто їй скаржилася, що не може мешкати у кімнаті в квартирі по АДРЕСА_2 , яка дісталася їй у спадок. Сусіди кажуть, що до квартири іноді приходе син ОСОБА_6 . Сусіди його стороняться адже він зловживає алкогольними напоями.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що приходиться двоюрідною сестрою ОСОБА_2 . Остання разом з ОСОБА_9 приблизно з 2004 року мешкали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Мешкали удвох у маленькій кімнаті. Коли приходила до них у гості інших людей, які мешкають у квартирі, не бачила. Квартира двохкімнатна, друга кімната була зачинена. ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 продовжувала мешкати у квартирі. Через деякий час його діти змінили замки на вхідних дверях і перестали ОСОБА_2 пускати у квартиру, хоча там залишилися її речі. Остання неодноразово намагалася потрапити у квартиру, але її туди не пускали.
Аналогічні до пояснень свідка ОСОБА_8 надала показання у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 .
Отже, ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири, однак не має можливості користуватися і розпоряджатися своїм житлом, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у реалізації цих прав.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
На підставі ч.1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
У ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, алей особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17).
Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном .
Такого висновку дійшов Верховний суд в постанові від 19.12.2022 р. у справі №330/1569/19.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилаються на те, що відповідач змінив замки на вхідних дверях, ключі не надає, в квартиру не впускає. Відповідачем не надано суду доказів на спростування доводів позивачки про вчинення перешкод їй в користуванні квартирою, а відтак суд, зважаючи на предмет та підставу позову, вважає доведеним наявність перешкод у ОСОБА_2 у користуванні спірним житловим приміщенням та дійшов висновку про те, що у відповідності до вимог статті 391 ЦК України позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом вселення.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Установивши, що сторони не змогли домовитися про порядок користування спільним майном, за відсутності іншого варіанту користування спірною квартирою, суд дійшов висновку, що запропонований позивачем порядок користування квартирою є найбільш оптимальним для сторін щодо умов розташування кімнат у спірній квартирі та є найменш обтяжливим. Будь-яких інших (альтернативних) варіантів вирішення даного спору, прийнятні для відповідача, останнім не запропоновано.
Таким чином, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивачки, понесені нею і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст.16, 319, 321, 358, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.9, 150 ЖК України, ст.ст.10, 12, 13, 76, 81, 223, 258, 259, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні 1/3 частиною квартири шляхом вселення, встановлення порядку користування квартирою задовольнити повністю.
Усунути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження 1/3 частиною квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення її до квартири.
Встановити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться у спільній частковій власності, наступним чином:
виділити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , у користування жилу кімнату № НОМЕР_2 , площею 12,0 м2;
виділити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у користування жилу кімнату № НОМЕР_3 , площею 16,7 м2 з балконом;
залишити в спільному користуванні всіх співвласників кухню № НОМЕР_4 , площею 5,3 м2, ванну кімнату № НОМЕР_5 , площею 2,0 м НОМЕР_7 , санвузол № НОМЕР_6 , площею 1,0 м2, коридор № НОМЕР_9 , площею 5,3 м2, комору № НОМЕР_7 , площею 2,4 м2.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_10 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 копійок.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу не пізніше двох днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складене 03 березня 2025 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя С.С. Тучков