ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 754/149/23

провадження № 61-172св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів: Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Аркада»,

третя особа - державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Кашніков Руслан Едуардович,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року під головуванням судді Лісовської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства Акціонерного комерційного банку «Аркада», третя особа - державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Кашніков Руслан Едуардович, про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом в якому просило:

- визнати недійсним іпотечний договір від 04 серпня 2005 року № 784-НП, укладений між Акціонерним товариством Акціонерним комерційним банком «Аркада» (далі - АТ АКБ «Аркада», банк) та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 3274;

- визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечним договором

від 18 листопада 2013 року № 784-НП, який був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансовою компанією «Дрім Фінанс» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 4625.

Свої вимоги мотивувало тим, що 15 листопада 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали кредитну угоду № Д07-02-147 МК, за умовами якої позичальник отримала кредит у розмірі 180 000 доларів США під зобов`язання повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів.

Виконання зобов`язань позичальника за кредитною угодою забезпечено договором іпотеки, який був укладений 15 листопада 2007 року між позивачем та

ОСОБА_2 .

За умовами цього договору банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення № 1, 2 (гр. прим. № 9) (в літ. А) загальною площею 87,20 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та на момент укладення договору належали іпотекодавцю на праві власності. Також, з метою забезпечення повернення кредиту за кредитним договором був укладений договір поруки з ОСОБА_2 , який взяв на себе солідарну відповідальність за невиконання умов кредитного договору згідно договору поруки.

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 06 липня 2012 року у справі № 2-88/12 позовні вимоги банку задовольнив частково. Стягнув солідарно з позичальника та іпотекодавця (як поручителя) суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 280 816,50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 січня 2011 року складає 2 234 793,89 грн. У задоволенні інших вимог позову відмовив.

12 липня 2013 року в рамках виконавчого провадження державний виконавець провів опис іпотечного майна - нежилих приміщень № 1, 2 (групи приміщень № 9) (в літері А), загальною площею 87,2 кв. м, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 . Під час виконавчого провадження було також проведено оцінку об`єкта нерухомого майна та виставлено для продажу на електронних торгах СЕТАМ.

Вказане майно не було реалізовано ні під час перших, ні під час других, ні під час третіх торгів.

Не погоджуючись з діями державного виконавця, вважаючи свої права порушеними, банк звернувся до суду з позовом до Деснянського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 27 червня 2019 року у задоволенні позову відмовив у повному обсязі.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 29 жовтня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва скасував, позов банку задовольнив, визнав протиправними дії Деснянського РВДВС м. Києва ГТУЮ у

м. Києві щодо відмови в передачі арештованого іпотечного майна стягувачу (іпотекодержателю), зобов`язав Деснянський РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві винести постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, за фактом такої передачі скласти акт про реалізацію арештованого іпотечного майна.

Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду не була виконана у зв`язку з тим, що 25 червня 2019 року право власності на предмет іпотеки було зареєстроване за ОСОБА_1 .

Реєстрація була проведена державним реєстратором Кашніковим Р. Е., КП «Реєстраційне бюро», м. Київ.

Представник позивача зазначив, що 04 серпня 2005 року між АТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 був укладено іпотечний договір № 784-НП, відповідно до п. 1.1 якого іпотекодержатель має право у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 04 серпня 2005 року № 784-НП, укладеного між сторонами, задовольнити свої вимоги за рахунок вартості предмета іпотеки, наданого в іпотеку за договором.

Відповідно до п. 3.1 іпотечного договору № 784-НП предметом іпотеки є майнові права на нежитлове приміщення, будівництво якого не завершено, а також саме приміщення, що буде збудоване.

Майнові права на приміщення належать іпотекодавцю згідно договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 15 липня 2005 року № 784-НП. Іпотекодавець набуде право власності на приміщення з моменту його державної реєстрації. Згідно із п. 3.4 іпотечного договору № 784-НП предметом іпотеки є майнові права на приміщення № 9.

18 листопада 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансовою компанією «Дрім Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Дрім Фінанс») та ОСОБА_1 уклали договір про відступлення прав за іпотечним договором № 784-НП.

Державний реєстратор вніс зміни до запису про право власності та зареєстрував право власності відповідача на групу приміщень № 9 (в літ. А), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 1, 2, тобто на об`єкт, який є предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» та відносно якого були внесені відповідні записи про обтяження іпотекою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 22 травня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 21 листопада 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва рішенням від 22 травня 2023 року без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав, що укладений між АТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 спірний договір іпотеки за яким іпотекодавець передав в іпотеку майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, з урахуванням безумовного права сторін цього правочину на врегулювання у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, своїх відносин, які не врегульовані цими актами та неприпустимості втручання держави у договірні правовідносини, тому оспорений позивачем правочин не суперечив чинному на час його укладення закону, а тому правові підстави для визнання його недійсним відсутні.

Апеляційний суд також погодився із висновками суду першої інстанції, щодо вимоги позивача про визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором, оскільки вважав, що ця позовна вимога є похідною від вимоги про визнання недійними договору іпотеки, у задоволенні якого суд відмовив, а тому його висновок правильний.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Істамова І. В. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 21 листопада 2023 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

Представник позивача зазначає, що суди під час ухвалення оспорюваних рішень не звернули увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах

від 28 грудня 2018 року у справі № 910/16894/16, від 20 липня 2020 року у справі

№ 5002-10/1364-2012 де касаційний суд зазначав, що на момент укладення спірних договорів іпотеки, майнові права на нерухомість, будівництво якої не було завершено, не могли бути предметом іпотеки, що вказує на порушення частини другої статті 5 Закону України «Про іпотеку» при їх укладенні, а отже і на наявність підстав для визнання такого договору недійсним.

Зауважує, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки на момент укладення спірного договору іпотеки

від 04 серпня 2005 року, майнові права на нерухомість, будівництво якої не було завершено, не могли бути предметом іпотеки, а тому суди дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позовної заяви, оскільки проігнорували наявне порушення, визначене частиною другою статті 5 Закону України «Про іпотеку».

Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі. Витребував справу № 754/149/23 з місцевого суду.

27 лютого 2024 року справа № 754/149/23 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 31 січня 2025 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 серпня 2005 року АТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 уклали договір про іпотечний кредит № 784-НП, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 277 695 грн для інвестування в житлове будівництво згідно договору про участь у фонді фінансування будівництва від 15 липня 2005 року № 784-НП на строк

до 01 серпня 2012 року.

Позичальник зобов`язувався на умовах договору про іпотечний кредит від 04 серпня 2005 року № 784-НП повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

04 серпня 2005 року АТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір

№ 784-НП, відповідно до якого іпотекодержатель має право у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 04 серпня 2005 року № 784-НП, задовольнити свої вимоги за рахунок вартості предмета іпотеки, переданого в іпотеку за договором.

Відповідно до п. 3.1 іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на нежитлове приміщення (далі - приміщення), будівництво якого не завершене, а також саме приміщення, що буде збудоване.

Майнові права на приміщення належать іпотекодавцю згідно договору про участь у фонді фінансування будівництва від 15 липня 2005 року № 784-НП.

Іпотекодавець набуде право власності на приміщення з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до п. 3.2 іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі.

Такі вимоги визначаються іпотекодержателем на момент їх фактичного задоволення, включаючи повернення суми кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, процентів і пені за прострочку виконання та будь-якого збільшення зазначених платежів, а також вимоги щодо відшкодування інших витрат, які виникнуть у іпотекодержателя, внаслідок невиконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит.

Відповідно до п. 7.1 іпотечного договору у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором та договором про іпотечний кредит іпотекодержатель має право набути права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання іпотекодавця.

15 листопада 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали кредитну угоду № Д07-02-147МК, за умовами якої позичальник отримала кредит в розмірі

180 000 доларів США під зобов`язання повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів.

Виконання зобов`язань позичальника за кредитною угодою забезпечене договором іпотеки, укладеним 15 листопада 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 .

За умовами цього договору банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення № 1, 2 (гр. прим. № 9) (в літ. А) загальною площею 87,20 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та на момент укладення договору належали іпотекодавцю на праві власності.

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 06 липня 2012 року у справі

№ 2-88/12 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково: стягнув солідарно з позичальника та іпотекодавця (як поручителя) на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 280 816,50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 січня 2011 року складає 2 234 793,89 грн, судовий збір у розмірі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. У задоволенні інших вимог позову відмовив.

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 13 листопада 2012 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 липня 2012 року залишив без змін.

14 листопада 2013 року ТОВ «ФК «Дрім Фінанс», як фактор, та ПАТ АКБ «Аркада», як клієнт, уклали договір факторингу № 1-11/2013, відповідно до якого фактор передав грошові кошти клієнту, а клієнт відступив права вимоги до боржників, в тому числі і до боржника - ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит від 04 серпня

2005 року № 784-НП.

15 листопада 2013 року ПАТ АКБ «Аркада», як первісний іпотекодержатель, і ТОВ «ФК «Дрім Фінанс», як новий іпотекодержатель, уклали договір про відступлення прав за іпотечними договорами № 2-11/2013, за якими первісний іпотекодержатель відступає (передає) новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, в тому числі за іпотечним договором № 784-НП.

14 листопада 2013 року ТОВ «ФК «Дрім Фінанс», як первісний кредитор, та

ОСОБА_1 , як новий кредитор, уклали договір № 141113/2 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором від 04 серпня 2005 року № 784-НП, за яким первісний кредитор у відповідності до вимог статті 512 ЦК України передав свої права шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор прийняв всі права вимоги і став новим кредитором за кредитним договором від 04 серпня 2005 року № 784-НП.

18 листопада 2013 року ТОВ «ФК «Дрім Фінанс» та ОСОБА_1 уклали договір про відступлення прав за іпотечним договором № 784-НП, за яким первісний кредитор передав, а новий кредитор одержав належні первісному кредитору права іпотекодержателя у зобов`язанні за іпотечним договором № 784-НП.

Відповідно до абзаца 2 п. 2.1 договору про відступлення прав за іпотечним договором № 784-НП, право вимоги за іпотечним договором, первісний кредитор набув на підставі договору відступлення прав за іпотечним договором № 2-11/2013, щодо іпотечного договору № 784-НП, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О. В. 04 серпня 2005 року за реєстровим

№ 3274, укладеного між ПАТ АКБ «Аркада» та первісним кредитором.

З моменту укладення договору про відступлення прав за іпотечним договором

№ 784-НП новий кредитор набуває статусу іпотекодержателя за іпотечним договором.

Предметом зазначеного іпотечного договору є нежиле приміщення загальною площею 88,17 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Іпотекою за іпотечним договором забезпечене виконання зобов`язань позичальником - ОСОБА_2 перед первісним кредитором за договором про іпотечний кредит.

Відповідно до п. 1.3 договору про відступлення прав за іпотечним договором

№ 784-НП права іпотекодержателя за іпотечним договором, які відступаються на користь нового кредитора відповідно до умов цього договору, зокрема включають: право на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених іпотечним договором; право задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в порядку та в обсязі, передбаченому законодавством України, іпотечним договором та договором про іпотечний кредит, а також будь-які інші права іпотекодержателя, передбачені законодавством України, іпотечним договором та договором про іпотечний кредит.

Окружний адміністративний суд м. Києва рішенням від 27 червня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до Деснянського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у

м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії відмовив у повному обсязі.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 29 жовтня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва скасував, визнав протиправними дії Деснянського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві щодо відмови у передачі арештованого іпотечного майна стягувачу (іпотекодержателю), зобов`язав Деснянський РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві винести постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, за фактом такої передачі скласти акт про реалізацію арештованого іпотечного майна.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 вересня 2020 року № 222453744, майно зареєстроване як об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 00, а саме, нежилі приміщення № 1, 2 (групи приміщень № 9) (в літ. А), новим власником даного майна вказана ОСОБА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47547332 від 27 червня 2019 року, 16:03:38, «Реєстраційне бюро», м. Київ.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, четвертої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із частиною першою статті 104 цього ж Кодексу юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Як зазначено у частині п`ятій цієї ж статті, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Водночас згідно з пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

У частині першій статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 414 ЦПК України, якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництва, після ухвалення рішення не може бути підставою для застосування положення частини першої цієї статті.

Отже, процесуальний закон диференціює наслідки касаційного провадження у разі смерті фізичної особи або оголошення її померлою чи припинення юридичної особи, які були однією із сторін у справі (якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва), залежно від висновків касаційного суду стосовно законності і обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, адже за відсутності підстав для їх скасування - фактично забороняє залишення позову без розгляду або закриття провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 ГПК України (висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17).

З Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України відомо, що АКБ «Аркада» припинене в результаті ліквідації з 29 липня 2024 року (запис щодо припинення 056002945), правонаступники відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У справі, що переглядається:

- звертаючись з позовом АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що оспорений договір іпотеки є недійсним в силу статей 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

- суди встановили, що ОСОБА_2 , як іпотекодавець, у серпні 2005 року передав належні саме йому майнові права на об`єкт незавершеного будівництва (нежитлові приміщення) в іпотеку на підставі оспорюваного договору АТ АКБ «Аркада»;

- АТ КБ «ПриватБанк» набуло прав іпотекодержателя на нежилі приміщення № 1, 2 (гр. прим. № 9) (в літ. А) загальною площею 87,20 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 15 листопада

2007 року, тобто після укладення оспорюваного договору іпотеки між АТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 .

Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18) вказував, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не було стороною договору іпотеки від 04 серпня 2005 року, на час укладення оспорюваного договору у нього із сторонами цього правочину жодного правового зв`язку не існувало, а тому на момент укладення оспорюваного договору іпотеки порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду відсутнє.

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки від 04 серпня 2005 року, проте з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не містить аргументів щодо помилковості висновків судів в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором від 18 листопада 2013 року № 784-НП, а тому Верховний Суд не здійснює оцінки висновків судів в цій частині. Колегія суддів додатково зазначає, що у поданому позові, апеляційній скарзі та доповненнях до неї недійсність означеного договору, як похідну вимогу позову представник позивача пов`язував саме з недійсністю договору іпотеки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України, суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні позову, проте помилились в мотивах такої відмови, оскаржені судові рішення підлягають зміні, шляхом викладення їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки оскаржені судові рішення змінені тільки в частині наведених судами попередніх інстанцій мотивів відмови у задоволенні позову, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді А. І. Грушицький

Є. В. Петров

В. В. Пророк

О. М. Ситнік