Справа № 346/4641/24
Провадження № 22-ц/4808/218/25
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 , адвоката Дикуна І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нижньовербізької сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дикун Ігор Васильович, на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Васильковським В.В. 03 грудня 2024 року в м. Коломия Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Нижньовербізької сільської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , захищаючи Україну від російського агресора, загинув її чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про його смерть; сповіщенням сім`ї (близьких родичів) загиблого (померлого); лікарським свідоцтвом про смерть від 22.01.2024 року.

На час загибелі її чоловік був зареєстрований один у житловому будинку, що розташований у АДРЕСА_1 .

Для документального оформлення права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті чоловіка, вона звернулася до державного нотаріуса Коломийської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Мануляк І. В. Однак було надано письмову постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.08.2024 року (спадкова справа №97/2024), оскільки відсутні документи, що підтверджують право власності померлого на спадкове майно.

Із звернення з позовом до відповідача, який вказаний у позовній заяві, слідує, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, а спадкова маса розміщена на території Нижньовербізької сільської ради.

ОСОБА_2 був її чоловіком і проживав постійно у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Факт її родинних відносин із загиблим підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 загинув і після його смерті відкрилася спадщина за законом. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України позивач прийняла спадщину як спадкоємець першої черги за законом та вступила в управління спадковим майном після смерті ОСОБА_2 , як дружина, при цьому займалась похованням чоловіка. Звертає увагу на те, що об`єктивно інші правовстановлюючі документи не представляється надати можливим, ніж ті, що вже надані. Позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору, однак як випливає з вищенаведеного, вони нічого не дали.

Вартість будинку згідно звіту про оцінку майна становить 256 260,00 грн.

Просила визнати за нею право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало на праві власності спадкодавцю ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.1-4).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.81-84).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачка не довела наявність у спадкодавця ОСОБА_2 права власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дикун І.В.,подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що судом проігноровано докази, на підставі яких позовна заява підлягала задоволенню, суд навіть їх не досліджував. Єдиною підставою для відмови у позові є те, що позивачка не надала жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що померлому ОСОБА_2 належав на праві власності будинок в АДРЕСА_1 .

Однак, нею було подано клопотання 08 жовтня 2024 року, у додатках до якого містився відповідний доказ, а саме довідка Нижньовербізької сільської ради №286 від 08.10.2024 року, із змісту якої слідує, що ОСОБА_2 з 17 березня 2003 року до 17 січня 2024 року був зареєстрований і проживав за зазначеною адресою.

Зазначає, що після смерті його матері ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , в управління її спадковим майном вступив син ОСОБА_2 , який був єдиним її спадкоємцем, проживав та був зареєстрований у спірному будинковолодінні до дня смерті та фактично був його власником.

Оскільки нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, єдиним способом визнати право власності на спадкове майно після смерті чоловіка є звернення з цим позовом до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18 зазначено, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду із позовом про визнання права власності, якщо: це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у таких відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

За наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги (а.с.88-91).

Позиція інших учасників справи

Учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

У судове засідання не з`явився представник відповідача Нижньовербізької сільської ради, від яких надійшла заява про розгляд справи без участі їхнього представника, щодо задоволення вимог апеляційної скарги не заперечують.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вислухавши пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 , адвоката Дикуна І.В., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер (загинув) ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний актовий запис № 133, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 (а.с. 5).

Відповідно до свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 від 22.11.2023 року, шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровано 22.11.2023 року, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_5 », про що складено відповідний актовий запис № 687 (а.с. 6).

Згідно сповіщенню сім`ї (близьких родичів) загиблого (померлого) № 812 від 23.01.2024 року, ІНФОРМАЦІЯ_6 сповіщено ОСОБА_1 про те, що її чоловік інспектор прикордонної служби 2 категорії гранатометник 2 відділення інспекторів прикордонної служби 3 прикордонної застави 3 відділу прикордонної служби НОМЕР_3 прикордонної комендатури швидкого реагування військової частини НОМЕР_4 , солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призваний на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_7 15.03.2023 року, виконуючи бойове завдання, вірний військовій присязі у бою за нашу Батьківщину, проявивши стійкість і мужність, загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок бойових дій біля населеного пункту Першотравневе Куп`янського району Харківської області (а.с. 7).

Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть № 10-12/191-Дм/24, виданого Комунальним закладом охорони здоров`я (Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи) від 22.01.2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинув під час виконання бойового завдання, біля населеного пункту Першотравневе Куп`янського району Харківської області (а.с. 8).

Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.08.2024 року, державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа та право власності на вказане нерухоме майно не зареєстровано (а.с. 9).

Згідно довідок № 216 від 26.08.2024, №286 від 08.10.2024 року, виданих виконавчим комітетом Нижньовербізької сільської ради встановлено, що ОСОБА_2 з 17.03.2003 року до останнього дня життя 17.01.2024 року був зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті матері ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8 в управління її спадковим майном вступив син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був єдиним спадкоємцем, проживав та був зареєстрований в даному будинку до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 та фактично був власником будинку (а.с.10, 55).

Відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами виписки з інвентаризаційних матеріалів № 80394 від 29.05.2024 року, згідно архівних даних ОКП «Коломийське МБТІ», право власності на житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012 року не зареєстровано. Житловий будинок споруджено 1960 року, він складається з кухні площею 13,9 м. кв, житлової кімнати 16,3 м. кв, кладової 9,2 м. кв., санвузла 7,7 м. кв, житлової кімнати 17,9 м. кв, загальною площею 65 м.кв, житловою 34, 2 м.кв. До складу домоволодіння входить також погріб, 1960 року побудови, та криниці, 1960 року побудови (а.с. 14-18).

Із змісту долученої представником позивачки довідки Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області №39 від 04.02.2025 року встановлено, що житловий будинок у АДРЕСА_1 був побудований ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які були батьками ОСОБА_3 , яка, в свою чергу, являється матір`ю ОСОБА_2 . Після смерті батьків ОСОБА_3 вступила в управління спадковим майном, оскільки проживала та була зареєстрована за даною адресою. Право власності на будинок та земельну ділянку не було зареєстровано.

Із змісту відповіді Коломийської держаної нотаріальної контори від 06.02.2025 року № 230/01-16 встановлено, що згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №79983804, 79983849, 79983946 від 06 лютого 2025 року, після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , спадкові справи не заведені.

ОСОБА_2 (чоловік позивачки) є сином ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.114). При цьому відомості про батька ОСОБА_2 записані відповідно до частини першої статті 135 СК України (за вказівкою матері), по що свідчить інформація з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133, 135 СК України (а.с.112-113).

У свою чергу, батьками ОСОБА_3 були ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , та ОСОБА_8 , 1925 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.78-79).

У погосподарських книгах Нижньовербізької сільської ради за 2006-2010 роки, 2016-2023 роки міститься інформація про рік побудови будинку 1973 та список членів домогосподарства: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 107-111).

Застосовані норми права

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21).

За змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).

У статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

На підставі ч.ч.1 та 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу відкриття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтувала свої вимоги неможливістю отримання в нотаріальному порядку свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке належало на праві власності її чоловіку ОСОБА_2 , що помер (загинув) ІНФОРМАЦІЯ_3 , з огляду на відсутність у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно. При цьому вона вважала, що набула право власності на належний за життя чоловіку будинок у порядку спадкування за законом.

У справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги після смерті чоловіка ОСОБА_2 ; в позасудовому порядку позивачка позбавлена права реалізувати свої права на спадщину як спадкоємець першої черги після смерті чоловіка; майно, яке є предметом позову домоволодіння по АДРЕСА_1 , належало на праві власності спадкодавцю ОСОБА_2 , яке він набув, але не оформив в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_3 , а вона в свою чергу набула, успадкувавши за законом, але не оформила після смерті матері ОСОБА_7 та батька ОСОБА_8 , які були первинними власниками будинковолодіння.

Суд виходив з того, що спірний житловий будинок не зареєстровано, правовстановлюючі документи на нього відсутні, тобто позивач не довела саму наявність відповідного об`єкта цивільних прав.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд.

Так, із змісту долученої представником позивачки довідки Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області №39 від 04.02.2025 року встановлено, що житловий будинок у АДРЕСА_1 був побудований ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 1960 по 1973 рік , які були батьками ОСОБА_3 , яка, в свою чергу, являється матір`ю ОСОБА_2 . Після смерті батьків ОСОБА_3 вступила в управління спадковим майном, оскільки проживала та була зареєстрована за даною адресою. Право власності на будинок та земельну ділянку не було зареєстровано.

Стаття 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що право власності на збудовану до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.07.2004 року) нерухомість набувається в порядку, який існував на час його спорудження.

У 1973 році, тобто на час побудови домоволодіння, питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ), який Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ був визнаний таким, що втратив чинність, і прийнятою на підставі Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова), які визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок визнавався сам факт спорудження ним нерухомого майна з додержанням вимог цих актів законодавства.

Згадані правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок з його реєстрацією.

Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості, є необов`язковим.

Згідно з пунктом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, не відносяться до самочинного будівництва. Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад.

Виходячи з наведеного, на час закінчення будівництва спірного домоволодіння підтвердженням належності житлового будинку (його частини) певній особі був запис в погосподарських книгах, ведення яких передбачалося наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права чи від отримання документів про прийняття об`єкта до експлуатації.

Записами у погосподарських книгах, заведених Нижньовербізькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області, підтверджується, що житловий будинок 1973 року побудови по АДРЕСА_1 перебував у власності домогосподарства, членами якого були ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , а потім іі мин ОСОБА_2 , та був розташований на переданій в користування цьому господарству земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка) площею 0,0700 га. (а.с. 99-110).

Таким чином, правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що спадкодавець правомірно набув у власність спірне домоволодіння. Житловий будинок, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, не відносяться до самочинного будівництва.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_2 (чоловік позивачки) був єдиним сином ОСОБА_3 , був зареєстрований у будинку з 17.03.2003 року і проживав разом з нею на час смерті на ІНФОРМАЦІЯ_8 , а ОСОБА_3 вступила у фактичне володіння і управління майном після смерті батьків ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , та ОСОБА_8 , 1925 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , що узгоджується із положеннями статті 549 Цивільного кодексу України 1963 року (був чинним на час смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ) щодо прийняття спадщини.

Із матеріалів спадкової справи №97/2024, заведеної Коломийською державною нотаріальною конторою Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції у 2024 році після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що інших спадкоємців, крім його дружини ОСОБА_1 , немає.

Відтак слід дійти висновку, що позивачка ОСОБА_1 являється єдиним спадкоємцем за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, у зв`язку з тим, що право на спадкове майно не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, правильним способом захисту порушеного права є визнання права власності на спадкове майно.

Підсумовуючи викладене, позов ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_13 , підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що судом неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дикун Ігор Васильович, задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до Нижньовербізької сільської ради про визнання права власності на спадкове майно .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_5 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_13 , право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку, загальною площею 65,0 м.кв, погреба та криниці.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 05 березня 2025 року.