05.03.2025 Справа № 363/5461/24
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

Головуючого судді Рукас О.В.;

за участю секретаря судових засідань Найдюк Б.М.,

представника позивача адвоката Кіптенка М.В.,

представника відповідача адвоката Волкова А.В. (у режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення понесених витрат по оплаті послуг на утримання спільного сумісного майна,

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках є співвласниками нерухомого майна: 1) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ; 2) земельної ділянки кадастровий номер :03:139:6001, загальною площею 0,3196 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка), що розташована під вказаним житловим будинком.

Після поділу зазначеного майна подружжя, з червня 2022 року ОСОБА_1 виїхав з даного будинку та проживає зі своєю родиною у м. Київ. Не зважаючи на це, ОСОБА_1 самостійно протягом тривалого часу сплачує всі необхідні комунальні платежі та інші кошти для утримання будинку і земельної ділянки в належному стані. Так, за період з червня 2022 року по 01.10.2024 року ОСОБА_1 було сплачено: за електроенергію ТОВ «Київська обласна ЕК» - 117 964 грн. 20 коп.; за газопостачання ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» - 78 615 грн. 74 коп.; за послуги охорони та відеоспостереження ТОВ «Венбест-Безпека 24» - 43 576 грн. 00 коп.

Всього за вказаний період ОСОБА_1 сплачено послуг на суму 240 155 грн. 94 коп., половина з яких становить 120 077 грн. 97 коп. та має бути сплачена ОСОБА_2 як співвласником цього нерухомого майна.

Однак ОСОБА_2 , хоча і має офіційно зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, добровільно залишила вказаний будинок та в ньому не проживає. При цьому ОСОБА_2 відмовляється брати участь у витратах на утримання спільного майна.

З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 половину витрат на утримання спільного майна, що були понесені ним за період з червня 2022 року по жовтень 2024 року, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В.

Ухвалою суду від 12.11.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на подачу заяв по суті справи.

У встановлений судом строк від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 38-99), в якому відповідачем висловлено заперечення проти позовних вимог, зазначено про їх недоведеність та необґрунтованість, а також про необхідність повної відмови у їх задоволенні. Загальний зміст заперечень сторони відповідача зводиться до того, що у березні 2022 року ОСОБА_2 у зв`язку з повномасштабною агресією російської федерації разом з дітьми виїхала за межі України, де з того моменту і має постійне місце проживання. З березня 2022 року ОСОБА_2 не проживала у спільному житловому будинку, послугами з газопостачання, електропостачання не користувалася і не могла скористатися, згоди на надання охоронних послуг щодо спільного будинку не надавала. Постачання та споживання вказаних послуг здійснювалося виключно для забезпечення потреб та інтересів ОСОБА_1 та його сім`ї, з якою він продовжує проживати у вказаному будинку. У зв`язку з чим витрати з оплати вказаних послуг не є тими необхідними витратами на утримання спільного майна у розумінні ст. 360 ЦК України, а тому підстави для їх стягнення з ОСОБА_2 відсутні.

Крім того, у своїх запереченнях сторона відповідача вказує на те, що ОСОБА_1 на підтвердження понесення витрат на утримання спільного майна надано лише акти звірки розрахунків, що не може вважатися належним доказом на підтвердження надання житлово-комунальної послуги, здійснення оплати її вартості та існування заборгованості. На додаток до цього, з вказаних актів неможливо встановити, що саме ОСОБА_1 здійснював оплату житлово-комунальних послуг, тобто ніс витрати на утримання спільного майна.

До судового розгляду від позивача ОСОБА_1 також надійшли письмові пояснення щодо обставин та фактів, викладених у відзиві на позовну заяву, в яких позивачем, серед іншого, було заперечено факти проживання зі своєю сім`єю у житловому будинку, що перебуває у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Будь-яких інших заяв по суті справи від сторони позивача та сторони відповідача до судового розгляду не надходило.

У судове засідання від 25.02.2025 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Судовий розгляд проводився за участі представника позивача адвоката Кіптенка М.В., який в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

У судове засідання від 25.02.2025 року відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце його проведення. Судовий розгляд проводився за участі представника відповідача адвоката Волкова А.В., який в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення, підтримав заперечення та доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що позивач та відповідач були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, їх особиста участь у судовому засіданні не є обов`язковою та не перешкоджає повному, об`єктивному і всебічному судовому розгляду, враховуючи, що їх права та законні інтереси в судовому засіданні забезпечені участю представників, суд вважає за можливе проводити судовий розгляд без особистої участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини: і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

Згідно ст. ст. 319-321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 355-356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19.08.2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

Відповідно до п. 6 ч. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова КЦС ВС від 04.08.2021 року у справі № 185/446/18, провадження № 61-434св20).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що право регресу співвласника майна до інших співвласників на відшкодування витрат на утримання такого майна та кореспондуючий обов`язок співвласників здійснити відшкодування цих витрат у контексті приписів ст. 360 ЦК України виникають лише у разі добросовісної та розумної поведінки співвласника майна щодо понесення ним витрат, які є дійсно необхідними для утримання, управління та збереження такого майна. Тобто, витрати співвласника мають бути розумними, обґрунтованими та виникати внаслідок його добросовісної поведінки щодо реалізації прав та виконання обов`язків на спільне майно.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 984 від 30.08.2025 року (а.с. 9-11), копії ухвали Київського апеляційного суду від 21.06.2022 року у справі № 363/1508/22 (а.с. 45-48) судом встановлено, що з червня місяця 2022 року і по момент розгляду даної справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках (по 1/2 частці у праві власності) є співвласниками нерухомого майна у виді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки з кадастровим номером :03:139:6001, що знаходиться під цим житловим будинком.

Вищезазначені обставини учасниками справи не заперечувалися та були підтверджені ними у своїх заявах по суті справи.

У зв`язку з цим відповідно до ст. 360 ЦК України як на ОСОБА_1 , так і на ОСОБА_2 рівною мірою покладається обов`язок з участі у витратах на утримання, управлення та збереження спільного майна. Разом з тим, згідно вищезазначеної судової практики такі витрати мають бути необхідними для утримання спільного майна.

Позовні вимоги стосуються стягнення з ОСОБА_2 половини понесених ОСОБА_1 витрат на житлово-комунальні послуги з постачання електроенергії та газопостачання, а також витрат на послуги охорони та відеоспостереження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Таким чином, послуги постачання електроенергії та газопостачання є різновидом комунальних послуг, оплата вартості яких відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» є обов`язком індивідуального споживача.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» одиниця виміру обсягу спожитої споживачем електричної енергії визначається правилами роздрібного ринку, що затверджуються уповноваженим законом органом.

Відповідно до п. 4.1-4.3 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 року - розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на роздрібному ринку, між учасниками цього ринку здійснюються у грошовій формі відповідно до укладених договорів.

Послуги з розподілу або передачі електричної енергії оплачуються відповідно до умов договору споживача з електропостачальником або споживачем, або електропостачальником на зазначений у відповідних договорах поточний рахунок оператора системи.

Дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку.

Таким чином, вимірювання обсягу постачання та споживання електричної енергії здійснюється шляхом проведення комерційного обліку у встановленому законодавством порядку, зокрема, шляхом встановлення вузлів комерційного обліку (лічильників) у житловому будинку. Зафіксовані показники споживання електричної енергії безпосередньо визначають вартість отриманої комунальної послуги.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» одиниця виміру обсягу спожитого споживачем природного газу визначається правилами постачання природного газу, що затверджуються уповноваженим законом органом.

Відповідно до п. 23 Розділу ІІІ Правил постачання природного газу, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.2015 року - розрахунки за послуги з газопостачання можуть проводитися на підставі даних про об`єм (обсяг) газу, визначений споживачем та Оператором ГРМ за підсумками місяця відповідно до умов договору розподілу природного газу, укладеного між побутовим споживачем та Оператором ГРМ, або за плановою величиною середньомісячного споживання в опалювальний та міжопалювальний періоди.

Таким чином, вартість комунальної послуги з газопостачання так само визначається в залежності від показників споживання такої комунальної послуги (у разі здійснення відповідної фіксації обсягу постачання та споживання природного газу) або за плановою величиною середньомісячного споживання (у разі якщо відсутні вузли обліку постачання та споживання комунальної послуги).

Порядок надання та вартість послуг з охорони житлового будинку визначається в кожному конкретному випадку шляхом укладення відповідної цивільно-правової угоди між суб`єктом надання такої послуги (виконавцем) та її замовником.

Таким чином, вартість житлово-комунальних послуг у виді постачання електричної енергії та газопостачання залежить від кількості осіб, що проживають у житловому будинку і безпосередньо користуються послугами, та зафіксованого в лічильнику обсягу споживання таких послуг. Вартість вказаних послуг не залежить від площі житлового будинку, на відміну від житлово-комунальних послуг постачання теплової енергії, утримання прибудинкової території тощо.

У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що на співвласника житлового будинку, який фактично не проживає в цьому будинку та не користується житлово-комунальними послугами (вартість яких визначається в залежності від обсягів споживання), не може бути покладено обов`язок з відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, що споживалися іншим співвласником чи третіми особами та не є необхідними для утримання спільного майна в належному стані, збереження його споживчих властивостей, оскільки в такому випадку оплата житлово-комунальних послуг не є тими необхідними витратами у розумінні ст. 360 ЦК України, а відповідно не свідчить про виникнення у співвласника солідарного обов`язку з участі в таких витратах.

Аналогічний за змістом висновок щодо неможливості покладення на іншого співвласника нерухомого майна обов`язку з відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги, які ним не споживалися та не є необхідними для утримання спільного майна, викладений у постанові КЦС ВС від 15.04.2021 року у справі № 638/5001/17.

З листа Петрівської сільської ради № 03-11/3056 від 25.10.2024 року (а.с. 20) судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто, місце проживання відповідача зареєстровано в спільному з позивачем будинку.

Разом з тим, з долучених до відзиву документів (а.с. 63-83) судом встановлено, що 05.03.2022 року відповідач ОСОБА_2 разом з дітьми донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виїхала за межі України, де і перебуває по сьогоднішній день. З 05.03.2022 року ОСОБА_2 не поверталася на територію України.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , хоча і має зареєстроване місце проживання у спільному з позивачем будинку, однак фактично з 05.03.2022 року у цьому будинку не проживає, житлово-комунальними послугами не користується. При цьому ОСОБА_2 покинула територію України ще до визнання за нею частки у праві власності на цей житловий будинок ухвалою Київського апеляційного суду від 21.06.2022 року у справі № 363/1508/20.

Вищезазначені обставини учасниками справи, зокрема, позивачем, не заперечувалися.

У свою чергу, у позовній заяві місцем проживання позивача ОСОБА_5 зазначається АДРЕСА_1 . При цьому позивачем ОСОБА_5 також було заперечено факт свого проживання у спільному будинку та зазначено про факт проживання у м. Києві разом зі своєю родиною.

У зв`язку з цим суд звертає увагу, що факти виїзду ОСОБА_2 05.03.2022 року за межі території України, її не повернення до України, у тому числі до спільного будинку, не проживання у спільному будинку та не використання житлово-комунальних послуг, знаходять своє доказове підтвердження. Натомість обставини не проживання ОСОБА_1 у спільному будинку та його проживання разом з родиною у м. Києві не знайшли свого доказового підтвердження, у зв`язку з чим суд має об`єктивні сумніви щодо цих обставин.

Зазначені сумніви підкреслюються наданими актами звірки (а.с. 12-14), складеними за результатами надання комунальних послуг з постачання електричної енергії та газопостачання у спільному будинку, з яких вбачається, що протягом періоду з червня 2022 року по жовтень 2024 року постійно фіксувалося постачання електричної енергії та природного газу за адресою: АДРЕСА_2 , що свідчить про споживання комунальних послуг у спільному будинку. При цьому зафіксовані обсяги споживання комунальних послуг та розрахована в залежності від цього їх вартість свідчить про збільшення обсягів споживання комунальних послуг в окремі періоди.

Докази на підтвердження того, що споживання електричної енергії та природного газу обумовлено функціонуванням систем, приладів, засобів, які забезпечують утримання будинку у належному стані, зокрема, забезпечують роботу системи опалення тощо, до позовної заяви не долучено.

За обставин, коли у матеріалах справи містяться беззаперечні докази того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спільному будинку та не користується житлово-комунальними послугами, а позивач ОСОБА_1 також заперечує факт свого проживання у спільному будинку, залишаються незрозумілими обставини того, хто проживає у спільному позивача та відповідача будинку і користується послугами електроенергії та природного газу.

Таким чином, за вищевикладених обставин судом не встановлено, що витрати на послуги постачання електричної енергії та газопостачання, що надавалися за адресою розташування житлового будинку: АДРЕСА_2 , що перебуває у спільній власності сторін, були тими необхідними витратами, про які йдеться у ст. 360 ЦК України. У зв`язку з цим суд не вбачає підстав для покладення на відповідача половини цих витрат.

Разом з тим, на переконання суду, витрати на охоронні послуги можуть вважатися необхідними витратами на збереження майна у розумінні ст. 360 ЦК України. Надання та отримання охоронних послуг спрямовано на збереження цілісності та схоронності спільного майна, що охоплюється інтересом всіх співвласників. У зв`язку з цим участь у витратах на збереження спільного майна мають брати всі співвласники відповідно до їх частки у праві власності.

Однак витрати на збереження спільного майна, що понесені одним із співвласників та пред`явлені ним до стягнення з інших співвласників, мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

На підтвердження понесення витрат на комунальні послуги з постачання електричної енергії, газопостачання та охоронні послуги стороною позивача надано відповідно акт звіряння рахунків за період 01.06.2022-01.09.2024 року, складений між ТОВ «КИЇВСЬКА ОБЛАСНА ЕК» та ОСОБА_1 (а.с. 12-13), акт звірки № 3594636-в від 10.09.2024 року, складений за період з 01.06.2022 року по 01.09.2024 року між ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 (а.с. 14), а також акт звірки взаєморозрахунків за період з липня місяця 2022 року по вересень 2024 року, складений між ТОВ «ВЕНБЕСТ-БЕЗПЕКА 24» та ОСОБА_1 (а.с. 15).

Будь-яких інших доказів на підтвердження обставин понесення витрат на утримання спільного майна, зокрема, платіжні інструкції, квитанції, виписки з банківського рахунку тощо, стороною позивача не надано. Натомість стороною відповідача поставлено під сумнів надані стороною позивача докази понесення витрат на утримання майна, у тому числі зазначено про відсутність згоди ОСОБА_2 на надання охоронних послуг щодо спільного майна.

Оцінюючи вказані акти звірки на предмет належності, допустимості та достатності суд звертає увагу, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Вказані висновки викладено у постанові ВС від 21.12.2020 року у справі № 916/499/20.

За результатами дослідження наданих стороною позивача актів звірки можливо підтвердити, що між ОСОБА_1 , як індивідуальним споживачем комунальних послуг, та ТОВ «КИЇВСЬКА ОБЛАСНА ЕК», ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», як виконавцями відповідних комунальних послуг, укладено відповідні індивідуальні договори на постачання електричної енергії та постачання природного газу. У спільному будинку встановлено лічильники обсягів споживання відповідних послуг. На підставі цих договорів на ім`я ОСОБА_1 відкрито особові рахунки, по яким зафіксовано рух коштів в якості оплати вартості наданих комунальних послуг.

З вказаних актів вбачається, що на користь ТОВ «КИЇВСЬКА ОБЛАСНА ЕК» по особовому рахунку ОСОБА_1 за надані послуги постачання електричної енергії за період з червня місяця 2022 року по жовтень 2024 року було перераховано грошові кошти у розмірі 117 964 грн. 20 коп. Крім того, з вказаних актів вбачається, що на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» по особовому рахунку ОСОБА_1 за надані послуги постачання природного газу за період з червня місяця 2022 року по жовтень 2024 року було перераховано грошові кошти у розмірі 78 615 грн. 74 коп.

У той же час, з вказаних актів за відсутності первинних облікових (бухгалтерських) документів неможливо підтвердити, що кошти в якості оплати житлово-комунальних послуг сплачувалися саме ОСОБА_1 , тобто неможливо підтвердити, що саме позивачем понесено ці витрати, а відповідно неможливо встановити, що ОСОБА_1 має право зворотної вимоги до ОСОБА_2 . При цьому законодавство у сфері надання житлово-комунальних послуг не забороняє виконання зобов`язання з оплати вартості таких послуг третіми особами, що за обставин даної справи посилює сумніви у доведеності факту понесення ОСОБА_1 витрат з оплати вартості житлово-комунальних послуг.

На додаток до цього, акт звірки № 3594636-в від 10.09.2024 року, складений між ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 (а.с. 14), не містить підпису самого ОСОБА_1 , що ставить під сумнів належність та допустимість акту звірки як такого.

До аналогічних висновків суд приходить і при дослідженні акту звірки взаєморозрахунків, що був складений між ТОВ «ВЕНБЕСТ-БЕЗПЕКА 24» та ОСОБА_1 (а.с. 15). На додаток до цього, судом також встановлено, що цей акт не підписано з боку ОСОБА_1 , що ставить під сумнів його юридичну належність та допустимість.

За відсутності будь-яких інших доказів, з яких би вбачалося, що саме ОСОБА_1 здійснив понесення витрат на утримання спільного майна, долучені до позовної заяви акти звірки, з урахуванням виявлених у них недоліків та неповноти зафіксованої в них інформації (відсутні відомості щодо платника), не є достатніми для підтвердження понесення позивачем таких витрат.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що витрати на оплату комунальних послуг з постачання електричної енергії та постачання природного газу були необхідними витратами на утримання спільного майна у розумінні ст. 360 ЦК України, як і не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт понесення таких витрат, а також не доведено понесення витрат на збереження спільного майна шляхом оплати охоронних послуг, які за обставин даної справи можуть вважатися необхідними витратами на утримання спільного майна у розумінні ст. 360 ЦК України.

У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Витрати сторони позивача складаються з витрат на сплату судового збору (1211 грн. 20 коп.). Стороною відповідача не заявлено про понесення судових витрат.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог та відсутністю витрат у сторони відповідача судові витрати слід залишити за учасниками справи.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст.ст. 12, 81, 133, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення понесених витрат по оплаті послуг на утримання спільного сумісного майна відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач:

ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Головуючий суддя О.В. Рукас