Справа № 338/1702/24
Провадження № 22-ц/4808/379/25
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Захаріїва Богдана Дмитровича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , на ухвалу Богородчанського районного суду від 10 січня 2025 року, постановлену судом у складі судді Куценка О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

16 грудня 2024 року через систему «Електронний суд», в провадження Богородчанського районного суду надійшла позовна заява представника позивача Захаріїва Б.Д., який діє в інтересах ОСОБА_1 , до приватного підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 10 січня 2025 року цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів передано на розгляд Яворівському районному суду Львівської області. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позовна заява та клопотання, подані представником позивача, не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували застосування позивачем до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 1 статті 27 ЦПК України встановлено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. За даними від 20.12.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманими в порядку ч. 8 ст. 187 ЦПК України, місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . Тому справа не підсудна Богородчанському районному суду Івано-Франківської області, а підлягає розгляду Яворівським районним судом Львівської області.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_3 , який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована відсутністю підстав для передачі справи на розгляд до Яворівського районного суду Львівської області, оскільки предметом позову є правовідносини, які виникли між сторонами з приводу порушення прав споживача. Саме тому скаржник має право подати такий позов за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача.

Вказує, що відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію чи послуги для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Обставини позовної заяви, викладені позивачем, вказують, що він як споживач звернувся з позовом про захист порушених прав до відповідача приватного підприємця, а саме про стягнення з відповідача суми попередньої оплати за товари для власних побутових потреб. Відтак до таких правовідносин застосовуються приписи ч. 2 ст.627 ЦК України, ст.698 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», тому даний спір за ч. 5 статті 28 ЦПК України може пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Отже, представник позивача просить ухвалу Богородчанського районного суду від 10 січня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач не скористалась своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до вимог статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9(передача справи на розгляд іншого суду), 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У такому випадку судове засідання не проводиться, а розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вище вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що до Богородчанського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів. Обгрунтована тим, що ОСОБА_1 , маючи намір придбати електротовари для власних потреб, здійснив попередню оплату за них відповідачу на суми 9 944,00 грн та 13 970,00 грн, однак, одержавши оплату, ОСОБА_2 не передала товар позивачу (а.с.1-5).

20 грудня 2024 року ухвалою судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, позовну заяву ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків. В ухвалі про залишення заяви без руху судом зобов`язано заявника привести свою заяву у відповідність до вимог ст.175 ЦПК України та зазначено, що позовні вимоги потребують уточнення та обґрунтування щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів» та наявність підстав його звільнення від сплати судового збору (а.с.11-12).

03 січня 2025 року представник позивача ОСОБА_3 подав заяву про виправлення недоліків, в якій зазначив, що він не погоджується з мотивами ухвали суду, адже відповідачем у даній справі є продавець товарів, а позивачем є споживач, відтак вважає, що на спірні правовідносин поширюються приписи Закону України «Про захист прав споживачів», тому позивач згідно з вимогами ч. 3 ст. 22 Закону, звільняється від сплати судового збору(а.с.15-17). Однак 03 січня 2025 року представник позивача ОСОБА_3 на виконання ухвали про залишення позову без руху, надав у розпорядження суду документ про сплату судового збору на суму 968,96 грн (а.с.21).

На думку місцевого суду, позивачем не зазначено достатньо обставин, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не зазначає про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 не містить підтверджень про порушення права споживача відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», і спір має розглядатися за місцем територіальної підсудності.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Статтею 1-1 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Згідно із ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до положень ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином, навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів").

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо, а у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин, тобто після укладання договору між сторонами виникають інші правовідносини.

У зв`язку з цим, застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до цих правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, Закон України «Про банки та банківську діяльність», Закон України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»).

Проте відповідно до частині 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 5 статті 28 Цивільного процесуального кодексу України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч. ч 1,2,3 ст. 698 ЦК України, за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз`яснено, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Згідно з п. 18, 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України "Про захист прав споживачів", оскільки договір роздрібної купівлі-продажу електротоварів передбачає у подальшому набуття покупцем права власності на ці товари, а отже, на такі правовідносини поширюється дія вказаного закону. Подібна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі №524/8390/20.

За змістом ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що справа не підсудна Богородчанському районному суду Івано-Франківської області і підлягає передачі за підсудністю в порядку ст.31 ЦПК України.

Відповідно до частини 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даній справі має місце альтернативна підсудність, якою скористався позивач, звернувшись саме до Богородчанського районного суду. З позовної заяви вбачається, що спір, який виник між сторонами, стосується захисту прав позивача як споживача, адже підставою позову є несвоєчасне виконання відповідачем договору роздрібної купівлі-продажу товару, внаслідок чого порушено право позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Захаріїва Богдана Дмитровича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Богородчанського районного суду від 10 січня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 березня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

В.М. Луганська