Справа № 306/123/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 лютого 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Мацунича М.В.,

за участі секретаря - Гусонька З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 серпня 2024 року (суддя Жиганська Н.М., повне рішення складено 17.09.2024) у цивільній справі № 306/123/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , орган опіки та піклування Полянської сільської ради про виселення,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про їх виселення.

Позов мотивовано тим, що позивачка є одноосібним власником житлового будинку в АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 15.12.2004, укладеного між ОСОБА_2 та позивачкою.

Вказувала, що у цьому будинку фактично проживають ОСОБА_2 (батько позивачки), ОСОБА_3 (мати позивачки), ОСОБА_6 (рідний брат позивачки), ОСОБА_4 (дружина брата) з двома дітьми.

Зазначала, що ОСОБА_2 офіційно зареєстрований за іншою адресою - у АДРЕСА_2 , де має право проживати, та, крім цього, має право на оформлення спадщини на будинок своїх батьків у с. Солочин.

ОСОБА_3 має право на оформлення спадщини на будинок своїх батьків у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 офіційно зареєстрована зі своїми дітьми у м. Сваляві у будинку своїх батьків ( АДРЕСА_3 ).

Позивачка зазначала, що після народження нею дитини (2009 рік), без згоди власниці та без її відома, ОСОБА_6 (брат позивачки) разом з дружиною ОСОБА_4 та дітьми незаконно проникли до її будинку та самовільно зайняли перший поверх для власного проживання.

На другому поверсі спірного будинку проживають батьки позивачки - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також постійно приїжджають в гості троє синів ОСОБА_7 (сестри позивачки).

Посилалася на те, що відповідачі фактично виселили позивачку з належного їй будинку, вчиняють їй перешкоди у користуванні будинком як власниці, доступу до будинку не надають, змінили замки у дверях та зачинили залізну браму на замок. Позивачка має намір проживати у належному їй житловому будинку саме зі своєю сім`єю, з малолітньою однорічною дитиною, а відповідачі не є членами сім`ї позивачки.

Вказувала на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є раніше судимими, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 роблять неможливим проживання позивачки в будинку, як із тих причин, що відповідачі зайняли всю житлову площу будинку, так і з тих, що відповідачі систематично вчиняють відносно позивача домашнє насильство.

Посилалася на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були проти одруження позивачки у 2019 році, вимагали розлучення, вчиняли погрози.

Також зазначала, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (батьки), які є директорами ТОВ «Свалява-Міськбуд» та Буковецької філії ТОВ «Свалява-Міськбуд», незаконно звільнили позивачку з роботи в період декретної відпустки та нової вагітності у листопаді 2020 року без проведення розрахунку, який не проведено по сьогоднішній день.

Посилаючись на дані обставини, положення ст.ст. 317, 321, 391 ЦК України, 109, 116, 150 ЖК України, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном, а саме - житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення з даного будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та зобов`язати передати позивачу ключі від всіх вхідних дверей будинку.

Заперечення проти позовних вимог

На обґрунтування заперечень ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вказували, що вони проживають у будинку АДРЕСА_1 з 1986 року, ОСОБА_2 є забудовником спірного будинку.

ОСОБА_4 (невістка) почала проживати у будинку з 2009 року і була вселена як член сім`ї (дружина покійного ОСОБА_6 ).

Надалі в будинок було вселено дітей невістки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказували, що доводи позивачки про те, що відповідачі незаконно вселилися в будинок та безпідставно в ньому проживають - не відповідають дійсності. Позивачка ніколи не проживала у спірному будинку, не утримувала його і не доглядала за ним. Відповідачі повністю провели його реконструкцію та добудову, сплачують комунальні платежі та утримують будинок. Доводи позивача зводяться лише до незгоди з тим, що відповідачі проживають у спірному будинку і сам факт їх проживання створює для неї перешкоди у користуванні майном, однак жодних обґрунтованих підстав для виселення відповідачів не доведено.

Відповідачка ОСОБА_3 у суді першої інстанції посилалася також на те, що разом з ними у спірному будинку проживає старша донька позивачки, якою позивачка зовсім не опікується.

Основні процесуальні дії суду першої інстанції

Відповідач ОСОБА_6 (брат позивачки) помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а вимога про його виселення нерозривно пов`язана з його особою, у зв`язку з чим позивачка просила виключити його зі складу відповідачів (а.с. 70-73 т. 1).

Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 24.01.2024 за заявою ОСОБА_4 залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також орган опіки та піклування Полянської сільської ради (а.с. 223, 90-94 т. 1).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто вони є родичами прямої лінії та членами сім`ї. ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_6 (що помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ) - брата позивачки, тобто є членом сім`ї.

Позивачкою не доведено обставин порушення її прав як власника житлового приміщення, створення перешкод відповідачами в користуванні ним, наявності підстав, які в розумінні ст.116 ЖК України визначають можливість виселення відповідачів. Зокрема, позивачем не надано до суду доказів: систематичного порушення відповідачами правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ними в одному житловому будинку; доказів застосування до позивача заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними. Також у ході розгляду справи судом не встановлено, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням.

Перевіряючи вимоги позивача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд дійшов висновку, що виселення відповідачів зі спірного житлового будинку не відповідає такій пропорційності з огляду на те, що відповідачі на законних підставах мають право на користування спірним житловим будинком, вселилися у спірний житловий будинок як члени сім?ї власника (позивача), суд не встановив обставин, які б давали можливість дійти висновку про існування законних підстав для виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Місцевий суд вважав, що вимога про передачу ключів від будинку є похідною від вимоги про виселення, при цьому відповідачі згідні добровільно надати позивачу ключі від будинку.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На це рішення суду подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Апеляційну скаргу мотивовано наступним:

справу розглянуто судом з порушенням строків розгляду;

відповідачі незаконно проживають у спірному будинку без згоди власниці, самовільно змінили замки і чинять їй перешкоди у користуванні будинком; висновок суду про те, що відповідачі не вчиняють позивачці перешкод у користуванні будинком є безпідставним, необґрунтованим і суперечить фактичним обставинам та матеріалам справи;

у судовому засіданні від 28.08.2024, що слідує з протоколу цього засідання, відповідачі підтвердили ту обставину, що востаннє позивачка була в належному їй будинку в 2019 році; за тривалий період розгляду цієї справи відповідачі мали можливість самостійно усунути перешкоди, однак добровільно цього не зробили;

місцевим судом не враховано, що відповідач ОСОБА_2 (батько позивачки) обвинувачується у вчиненні злочинів у кримінальних справах № 305/3017/23 та № 305/1937/23, ініційованих за заявами позивачки ОСОБА_1 ; при цьому Законом України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» передбачено гарантії захисту заявників та членів сім`ї заявників, майна заявників у кримінальних провадженнях;

відзив на позовну заяву (з вхідним номером 9818 від 07.12.2023), підписаний ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , поданий з пропуском процесуального строку на його подання (понад 18 місяців), не відповідав вимогам ст.178 ЦПК України, оскільки не містив відомості про наявність або відсутність електронного кабінету та незаконно приєднаний до матеріалів справи;

заволодіння відповідачами правовстановлюючими документами на спірний будинок містить ознаки грубого порушення відповідачами прав власниці будинку; відповідачі не повернули позивачці ні документів на майно, ні інших важливих документів по теперішній час;

вказує, що позивачка понад 20 років є законною власницею будинку, за цей час повністю реконструювала будинок, вклала свої особисті кошти та зусилля для проведення ремонтних робіт; те, що відповідачі незаконно знесли ряд господарських будівель, є грубим порушенням її прав;

відповідачі не є членами сім`ї позивачки, оскільки, згідно з положеннями ст.3 СК України, членами сім`ї позивачки є її чоловік і діти;

вселення відповідачів до будинку без згоди позивачки як власника будинку є порушенням ЦК України, порядку здійснення права власності і за встановлене порушення останні можуть бути виселені за вимогою позивача, тобто власника, що відновлює становище, яке існувало до такого порушення; аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду по справі № 521/6487/20 від 08.11.2023;

судом не враховано надані докази про те, що ОСОБА_4 не проживала зі своїм чоловіком в різні періоди часу, а також, що такі шукали собі житло - квартиру в місті Свалява;

після пред`явлення позовних вимог про виселення у цій справі відповідачка ОСОБА_3 (мати позивачки) відчужила за згодою відповідача ОСОБА_2 спільне майно подружжя - дві квартири в новобудові в АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ) своїй старшій доньці ОСОБА_7 . Тому твердження цих відповідачів, що вони не мають де проживати, є безпідставними;

скаржницею наведено заперечення щодо ухвали Свалявського районного суду від 14.04.2022 про зупинення провадження у справі, яку вважає незаконною з тих підстав, що суд необґрунтовано зупинив провадження до вирішення іншої цивільної справи № 306/872/21, де відповідачі намагались оскаржити підставу виникнення права власності позивачки (визнати недійсним договір дарування); цим суд на тривалий час відмовив у захисті порушених прав позивачки; надані до справи докази надавали суду можливість винести судове рішення у справі, а інша справа № 306/872/21, у зв`язку з якою було незаконно зупинено провадження, жодним чином не впливала на можливість вирішення судом справи про усунення позивачці перешкод у користуванні власністю;

скаржницею наведено заперечення щодо ухвали Свалявського районного суду від 24.01.2024 про залучення до участі у справі третіх осіб; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання (ст.53 ЦПК України); розгляд даної справи розпочався у квітні 2022 року, а клопотання ОСОБА_2 про залучення третіх осіб (її дітей та органу опіки і піклування) подано 29.11.2023 з пропуском встановленого процесуального строку;

невістка ОСОБА_2 та її діти мають офіційне місце реєстрації і власне житло у АДРЕСА_3 , що підтверджено комісією Полянської сільської ради в акті від 29.11.2023; крім того держава Україна надала ОСОБА_2 грошову допомогу в сумі 15 000 000 гривень, у зв`язку з загибеллю її чоловіка ОСОБА_6 , тому вона має можливість придбати власне житло.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Орбан Н.Л., просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Зокрема посилаються на те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1986 року проживають у будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 є забудовником спірного будинку. Із 1993 року до цього будинку був вселений їхній син ОСОБА_6 , як член сім`ї власника. Невістка ОСОБА_4 почала проживати у будинку з 2009 року і, на думку відповідачів, була вселена як член сім`ї (дружина покійного ОСОБА_6 ).

15.12.2004 власник будинку ОСОБА_2 уклав договір дарування, яким подарував спірний будинок позивачці. Вважають, що саме відповідач ОСОБА_2 є забудовником будинку і члени сім`ї цього власника були вселені в будинок задовго до укладення договору дарування від 15.12.2004.

Окремо посилаються на те, що спірний будинок є єдиним житлом малолітніх дітей невістки: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Вказували, що після дарування будинку позивачка ніколи не проживала у спірному будинку, не вступала у володіння і розпорядження цим будинком, не несла витрат на його утримання. Зазначали, що із 2013 року по січень 2020 року проведено реконструкцію цього будинку за кошти ОСОБА_2 за усної згоди позивачки.

Межі розгляду справи апеляційним судом та явка учасників

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Відповідачі, їх представник та треті особи в судове засідання не з`явились повторно. Представник відповідачів - адвокат Орбан Н.Л. - подавала заяви, у яких просила розгляд справи здійснити за відсутності відповідачів та їх представника. Орган опіки та піклування Полянської сільської ради подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, а її вирішення залишив на розсуд суду.

Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Фактичні обставини та застосовані норми права

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є одноосібним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 15.12.2004, укладеного між ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_9 (а.с. 154 т. 1).

Наведене також підтверджується інформаційною довідкою від 03.09.2021 №273141497 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 6-7 т. 1).

У червні 2021 року ОСОБА_6 (брат позивачки), правонаступником якого надалі залучено ОСОБА_4 , звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Ляшенко А. Г., про визнання недійсним договору дарування від 15.12.2004. Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 01.12.2021 у справі № 306/872/21, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 09.11.2023 та постановою Верховного Суду від 13.11.2024, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено (а.с. 196-202 т. 1, а.с. 154-157 т. 2, https://reyestr.court.gov.ua/Review/114874063, https://reyestr.court.gov.ua/Review/123061140).

Отже, стосовно договору дарування від 15.12.2004 діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Згідно відповіді на запит суду першої інстанції (відповідно до ч.6 ст. 187 ЦПК України), наданої Полянською сільською радою Мукачівського району Закарпатської області за №252/03-05 від 15.02.2022, згідно записів погосподарської книги №3, номер об`єкта погосподарського обліку НОМЕР_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживають за такою адресою. ОСОБА_3 та ОСОБА_6 значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з відповіддю Полянської сільської ради Мукачівського району від 15.12.2023 № 2225/01-15 ОСОБА_6 загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 та знятий з місця реєстрації у зв`язку із смертю, згідно актового запису №4 від 03.01.2023 (а.с. 38 т. 2).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (батьки позивачки) визнають ту обставину, що проживають у спірному будинку з 1986 року.

ОСОБА_3 вселена до будинку та зареєстрована у ньому зі згоди попереднього власника такого будинку - ОСОБА_2 .

Щодо вимог про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (батьків позивачки)

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

За положеннями статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

До сім`ї своїх батьків, незалежно від місця проживання, належать лише діти.

Повнолітні діти, які створили свої сім`ї та мають своїх дітей, складають свою сім`ю (див. постанову ВС від 07 лютого 2022 року у справі № 368/963/20-ц).

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника будинку користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї (див. постанову Верховного Суду від 10 лютого 2025 року у справі N 366/2918/20 (провадження N 61-13328св23).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частина перша статті 402 ЦК України визначає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (див. постанову Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі N 623/3462/19 (провадження N 61-9056св24)).

У постановах Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі N 760/13960/22 (провадження N 61-6521св24), від 22 січня 2025 року у справі N 754/15791/21 (провадження N 61-10276св24), від 29 січня 2025 року у справі N 623/3462/19 (провадження N 61-9056св24) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право членів сім`ї власника житла користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 у справі № 447/455/17).

Водночас під час розгляду справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц (провадження N 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

У постанові від 14 лютого 2024 року у справі N 570/2575/20 (провадження N 61-12628св23) Верховний Суд виснував, що виселення відповідача з належного на праві власності позивачу житла переслідує легітимну мету, а саме лише незабезпечення його іншим житлом на момент розгляду справи не свідчить про перевагу інтересів відповідача та його права на повагу до житла над інтересами позивача і її правами на мирне володіння своїм майном, на повагу до її приватного життя, житла, відповідно, про покладення саме на відповідача індивідуального та надмірного тягаря. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності.

У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що спірний житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 до 15.12.2004 належав батькові позивачки - ОСОБА_2 .

Правовою підставою для вселення до цього будинку ОСОБА_3 фактично слугувала згода попереднього власника - ОСОБА_2 . Вказані відповідачі визнають ту обставину, що проживають у спірному будинку з 1986 року.

15.12.2004 ОСОБА_2 відчужив спірний будинок безоплатно у власність своїй дочці ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 15.12.2004.

Отже, із 15.12.2004 ОСОБА_9 стала одноосібним власником цього будинку.

На обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що не давала згоди на вселення чи проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначала, що нею створено власну сім`ю, а відповідачі до такої сім`ї не належать, спільним побутом чи веденням спільного господарства вони не по`вязані, спільно не проживають.

Положення статті 3 СК України встановлюють, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивачка є членом сім`ї своїх батьків (а тому батьки мають право на користування її будинком) не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права.

До сім`ї своїх батьків, незалежно від місця проживання, належать лише діти. Повнолітні діти, які створили свої сім`ї та мають своїх дітей, складають свою сім`ю (див. постанову ВС від 07 лютого 2022 року у справі № 368/963/20-ц).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відзиві на позов, зокрема визнали ті обставини, що після укладення договору дарування від 15.12.2004 позивачка ОСОБА_1 ніколи не вступала у користування й розпорядження будинком, не проживала з ними у спірному будинку, не утримувала будинок.

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї позивачки, не проживають спільно з нею, не пов`язані спільним побутом.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду: від 27 березня 2019 року у справі № 465/8613/13-ц http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/80854542; від 17 липня 2019 року у справі № 320/13248/14-ц http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/83387707; від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/84512323.

З урахуванням наведеного встановлено, що позивачка як одноосібний власник, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі вчиняють перешкоди власнику у користуванні будинком, не допускають до власності, змінили замки, не надали ключів протягом строку розгляду справи та на час ухвалення рішення апеляційним судом, позиція відповідачів обґрунтовується доводами, що позивачка навіть не вступила у володіння будинком; відповідачі створюють перешкоди позивачці у проживанні в будинку, відмовляються виселятися з нього, не надають позивачці документів, які стосуються права власності на будинок. Колегія суддів дійшла висновку про те, що порушене право позивача, як законного власника спірного житлового будинку, підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме - усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідачів із належного позивачу на праві власності житлового будинку.

Разом із тим, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів. Важливе юридичне значення для правильного вирішення спору у цій справі має факт дослідження обставини того, чи мають відповідачі інше житло для проживання, оскільки відповідачі проживають у спірному житловому будинку тривалий час.

При вирішенні справи про виселення особи суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві.

Виселення особи має бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Судова колегія, оцінюючи співмірність заходів із переслідуваною законною метою, перевіряючи вимоги позивача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті, досліджуючи обставини того, чи мають відповідачі інше житло для проживання, виходить із наступного.

Стосовно вимоги в частині виселення ОСОБА_2 , слід зазначити, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі у даній справі вказувала, що відповідач ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_2 .

Встановлено, що у червні 2022 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Полянської сільської ради, про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка проживає разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнення аліментів (справа № 306/1029/22).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 02.04.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Свалявського районного суду від 17.05.2023 у частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_11 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_11 в розмірі 2000,00 грн з врахуванням індексації відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду з 22.06.2022 і до досягнення дитиною повноліття. У частині позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_11 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31.07.2024 у справі № 306/1029/22 постанову Закарпатського апеляційного суду від 02.04.2024 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду від 31.07.2024 у справі № 306/1029/22 колегією суддів касаційного цивільного суду було встановлено, зокрема ту обставину, що у запереченнях на заяву про залишення позову без розгляду від 18.08.2022 ОСОБА_2 зазначав, що він зареєстрований у АДРЕСА_2 . Касаційним судом встановлено, що зазначене (зареєстроване місце проживання) підтверджується також наявною у матеріалах справи (№ 306/1029/22) копією паспорта позивача ОСОБА_2 (посилання ЄДРСР: ІНФОРМАЦІЯ_6 ).

Таким чином, зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 встановлено судовим рішенням постановою Верховного Суду від 31.07.2024 у справі № 306/1029/22, що набрало законної сили.

Відтак, доведеною є та обставина, що ОСОБА_2 не зареєстрований у АДРЕСА_1 , натомість має інше зареєстроване місце проживання - у АДРЕСА_2 , тобто забезпечений іншим житлом.

У справі, що розглядається, інтереси позивачки, як власника житла, перевищують інтереси колишнього власника будинку ОСОБА_2 , у якого на час виникнення спору відсутні правові підстави користування чужим майном, ОСОБА_2 після набуття позивачкою права власності на будинок не є членом сім`ї позивачки, спільно з нею не проживає, не пов`язаний спільним побутом та забезпечений іншим житловим приміщенням, має інше зареєстроване місце проживання.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (див. постанову Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 465/8613/13-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 320/13248/14-ц).

Виходячи з указаного, оскільки ОСОБА_2 втратив право власності на будинок, відчуживши його позивачці, тому втратила право користування спірним будинком і його дружина - ОСОБА_3 .

Після припинення права власності на будинок попереднього власника і припинення прав на користування спірним будинком, такі особи не є членами сім`ї власника, а власник будинку ОСОБА_1 заперечує право таких осіб на проживання в будинку.

Крім того, колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ОСОБА_3 (мати позивачки) після пред`явлення позову у даній справі про виселення, з метою приховання дійсних обставин справи щодо наявності у власності іншого житла, для уникнення виселення, вчинила дії спрямовані на перехід прав на належне ОСОБА_3 майно - на дві квартири в новобудові в АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ) - до своєї старшої доньки ОСОБА_12 (рідної сестри ОСОБА_1 ) (т. 2 а.с. 6-9, 1-5, 95).

Наведена обставина щодо переходу прав від ОСОБА_3 до своєї дочки ОСОБА_12 на дві квартири в АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 за двома договорами переуступки прав від 25.07.2023 у період після пред`явлення позову у даній справі про виселення - підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.04.2024 № 374676869 (т. 2 а.с. 6-9).

Та обставина, що ОСОБА_12 є дочкою ОСОБА_3 (сестрою позивачки) вбачаються з матеріалів даної справи, сторонами не заперечуються, а також підтверджена судовими рішеннями у справі № 306/1915/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109747532).

З урахуванням наведених обставин, виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідає і критерію пропорційності.

Щодо вимог про виселення невістки ОСОБА_4

Сторонами визнано ту обставину, що ОСОБА_4 (дружина брата позивачки ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ) вселена до спірного будинку 2009 року, не зареєстрована у спірному будинку.

Тобто невістка вселилася у спірний будинок після переходу права власності на будинок до позивачки та, за твердженням останньої, без її згоди, а отже, з порушенням прав власника житла.

При цьому ОСОБА_4 має інше зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_3 , тобто забезпечена іншим житлом. Дане зареєстроване місце проживання вказується ОСОБА_4 у процесуальних документах, а також вбачається із долученого нею акту обстеження № 39 (а.с. 90, 94 т. 1).

Отже, відповідачка ОСОБА_4 не є членом сім`ї позивачки у розумінні положень статті 3 СК України, статті 64 ЖК України, а тому на неї не поширюються положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

Спір у цій частині вимог виник з приводу користування житловим приміщенням між власником будинку (позивачкою) та невісткою (дружиною брата), яка не була і не є членом сім`ї власника будинку, не належить до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть із ним спільне господарство.

Зареєстрованого місця проживання у спірному будинку ОСОБА_4 не має і не мала. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання дітей невістки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які не досягли 10 років, є місце проживання матері, оскільки їх батько - помер.

Апеляційний суд також звертає увагу, що обов`язку забезпечувати житлом дружину рідного брата, який не був власником спірного будинку, позивачка не має, як і відсутні відомості про укладення між позивачкою та дружиною брата будь-якого договору щодо найму (оренди) будинку.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 березня 2024 року справі N 740/4760/20 (провадження N 61-13068св23), від 10 лютого 2025 року у справі N 366/2918/20 (провадження N 61-13328св23).

За таких обставин, позивачка має право вимагати у судовому порядку усунення перешкод у користуванні будинком відповідачкою, яка була дружиною брата позивачки, що не був власником спірного будинку.

Оцінюючи обставини справи у сукупності, у позивачки з відповідачами склалися вкрай напружені відносини - за заявами позивачки ініційовано кримінальні провадження щодо ОСОБА_2 (№ 305/3017/23 та № 305/1937/23), а останній звертався до суду з позовом про позбавлення позивачки батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки та стягнення аліментів (справа № 306/1029/22); дружина брата позивачки, як його правонаступник, зверталась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, за яким позивачка набула права власності та спірний будинок. Фактично позивачка та створена нею власна сім`я, позбавлена можливості вільно користуватися своїм майном, не може проживати з відповідачами у спірному будинку, тому інтереси позивачки вільно користуватися належним їй на праві власності майном безумовно перевищують інтереси відповідачів. При цьому батьки втратили право користування спірним житлом у зв`язку з припиненням обставин, які були підставою для встановлення їх права користування майном (припинення права власності у попереднього власника ОСОБА_2 ), відповідачі не були і не є членами сім`ї власниці будинку ОСОБА_1 , не належить до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть із нею спільне господарство.

Власниця ОСОБА_1 має право вимагати від таких осіб усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Виходячи з наведеного, встановивши факт відчуження відповідачкою ОСОБА_3 прав на дві квартири у період розгляду цієї справи, наявність іншого зареєстрованого місця проживання у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , втручання у право відповідачів на користування спірним будинком переслідує законну мету - захист права власності позивачки, відбувається на підставі закону, є пропорційним легітимній меті.

Оскільки протягом розгляду справи до моменту ухвалення рішення апеляційним судом, відповідачі ключів позивачці не надали, тому вимога про зобов`язання відповідачів передати ключі від всіх вхідних дверей житлового будинку також підлягає задоволенню.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, про те, що відповідачі є членами сім`ї позивачки, не врахувавши, що повнолітні діти, які створили свої сім`ї та мають своїх дітей, складають свою сім`ю, відповідачі не були і не є членами сім`ї власниці будинку ОСОБА_1 , не належить до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть із нею спільне господарство.

Позивачка маючи право власності на будинок, не має можливості користуватися своєю власністю, оскільки будинком користується особи, які не належать до членів її сім`ї, вселені та проживають у ньому без згоди позивачки як власниці, такі обставини перевищують інтереси відповідачів, зокрема батьки втратили право користування спірним житлом у зв`язку з припиненням обставин, які були підставою для їх проживання (припинення права власності попереднього власника), батько має інше зареєстроване місце проживання, мати відчужила у порядку переуступлення права на дві квартири своїй дочці під час розгляду даної справи, дружина брата не зареєстрована у спірному будинку вселена до будинку безпідставно у 2009 році без згоди власника ОСОБА_1 , має інше зареєстроване місце проживання, а тому за таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що ухвалення судового рішення про усунення перешкод шляхом виселення, є можливим.

Виселення ґрунтується на вимогах закону і таке втручання є виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладає надмірний тягар на відповідачів, які мають інше житло.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до п. 1,3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено, тому відсутні підстави для задоволення заяви адвоката Орбан Н.Л., що діє в інтересах відповідачів, про стягнення з позивачки на користь відповідачів витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

За подання позову ОСОБА_1 сплачено 992,00 грн (а.с. 17 т.1), та за подання апеляційної скарги сплачено 1190,90 грн (а.с. 112 т. 2), а всього всього 2182,90 грн. Відтак, на користь позивачки підлягає стягненню з кожного з відповідачів по 727,63 грн у відшкодування сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.1,3,4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 серпня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення з даного будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передати ОСОБА_1 ключі від всіх вхідних дверей житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 727,63 грн з кожного у відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 березня 2025 року.

Головуюча:

Судді: