Провадження № 2-о/201/54/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Куць О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сідельника Є.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представників заінтересованої особи: Дробот І.А., Шевченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ №15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська із заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання на території України.

Вимоги обґрунтовує тим, що він народився у м. Горлівка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 1270 від 18 липня 1972 року. У вказаному свідоцтві про народження батьком зазначено ОСОБА_2 (національність - українець) та матір`ю - ОСОБА_3 (національність українка). Заявник вказував, що з моменту народження він постійно проживав на території України, але паспорт громадянина України не отримав, мав паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданий 17.12.1987 року Димитровським МВВС Донецької області. Однак, зазначений документ був ним втрачений у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та проведенням на території його постійного місця проживання активних бойових дій. Тобто на даний час у нього відсутній документ, який підтверджує факт реєстрації постійного місця проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України станом на 13.11.1991 року.

У серпні 2024 року він звернувся до відділу № 15 у місті Павлограді Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про первинне оформлення паспорта громадянина України, оскільки відсутність вказаного документа перешкоджає йому повноцінно користуватись своїми правами, проте йому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України.

У зв`язку з неможливістю отримати паспорт громадянина України, заявник змушений звернутися до суду. Просив встановити факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11 листопада 2024 року матеріали заяви передано в провадження судді Куць О.О.

Ухвалою судді від 12 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

Представник заінтересованої особи Шевченко О.В. надала суду письмові пояснення, в яких вказувала, що заявник звернувся до суду та просить встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року), однак, дата на яку громадянин проживав на території України обирається відповідно до наявних документів громадянина та підтверджуючих доказів. Вказувала, що дата обирається одна, оскільки проживання на певну дату відповідає ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України». Наявність двох дат у вимозі заяви або відсутність посилання на конкретну дату є неприпустимим та некоректним тлумаченням Закону. Посилаючись на положення зазначеного Закону та «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 р. №215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», та на відсутність доказів, які підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року, просила відмовити заявникові у задоволенні його заяви про встановлення факту постійного проживання на території України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав вимоги заяви та пояснив, що народився та постійно проживав на території України, ніколи не перетинав її кордон. Наразі він є внутрішньо переміщеною особою, не має паспорту, що унеможливлює працевлаштування, реалізацію його законних прав, а тому просив встановити факт його постійного проживання на території України.

Представники заінтересованої особи просили відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 за її недоведеністю.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Горлівка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 11).

У вказаному свідоцтві про народження батьком ОСОБА_1 значиться ОСОБА_2 (національність - українець), а матір`ю - ОСОБА_3 (національність українка).

Згідно пояснень заявника, з моменту народження ОСОБА_1 постійно проживав на території України, але паспорт громадянина України не отримував.

Матеріали справи містять копію картки прописки, в якій зазначено, що ОСОБА_1 народився у м. Горлівка Донецької області, національність українець, з 08 лютого 1994 року по 08 серпня 1998 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14-15).

Згідно довідки форми Б, яка видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як громадянину України, останній відбував покарання за вироком Димитровського міського суду від 23 липня 1999 року з 23 липня 1999 року по 30 грудня 2000 року (а.с. 12-13).

ОСОБА_1 належав паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Димитровським МВВС Донецької області від 17.12.1987 року, тобто паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року, який був втрачений заявником у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та проведенням на території його постійного місця проживання активних бойових дій.

Зазначене підтверджується відповіддю відділу № 15 у місті Павлограді Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 20 серпня 2024 року

Так згідно вказаної відповіді проведеними перевірками встановлено, що ОСОБА_1 17 грудня 1987 року був документований Димитровським МВВС Донецької області паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 . Між тим, видати паспорт громадянина України неможливо з підстав відсутності документів, які б підтверджувати факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року (а.с.16-18).

Матеріалами справи також підтверджено, що заявник має РНОКПП НОМЕР_3 (а.с.19, 24).

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.3 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності (24 серпня 1991 року) проживали на території України.

Відповідно до ст.3 ЗУ «Про громадянство» особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповно рідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповно рідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української PCP на момент набрання законної сиди вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з . дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5 із змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 року встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У судовому засіданні встановлено, що заявник народився на території України та на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року був громадянином колишнього СРСР. В усіх долучених заявником до матеріалів справи документах значиться його національність, як українець.

Розглядаючи по суті заяву ОСОБА_1 , суд враховує, що для підтвердження постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року згідно вимог Закону необхідно надати, зокрема, паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, яким, відповідно наданих учасниками справи доказів дійсно документувався заявник.

Під час розгляду справи по суті заявник зазначив, що його документи втрачені внаслідок війни, зокрема, вищевказаний паспорт серії НОМЕР_2 .

У судовому засіданні встановлено, що наразі ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначене, зокрема, підтверджується актом обстеження домогосподарства за вказаною адресою (а.с. 31).

Переїзд до міста Дніпра зумовлений проведенням на території його постійного місця проживання активних бойових дій.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що з народження мешкає на території України, ніколи не перетинав її кордон, що підтверджується відсутністю у матеріалах доказів зворотного.

Слід зазначити, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності Україниі - 24 серпня 1991 року необхідно заявнику для отримання паспорта громадянина України.

Без отримання вказаного документа ОСОБА_1 позбавлений можливості працевлаштуватися, а відтак заробляти кошти на життя, зареєструватися як внутрішньо переміщена особа, отримувати соціальні виплати, тощо.

Заявник у інший спосіб не може довести факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності Україниі - 24 серпня 1991 року, аніж звернення до суду.

Оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись Законом, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року - на момент проголошення незалежності України.

Між тим, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог заявника про встановлення факту постійного проживання на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" - 13 листопада 1991 року, оскільки для документування паспортом громадянина України достатньо встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року, що, зокрема, вбачається із відповідей заінтересованої особи - Відділу №15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Відтак вказана вимога є безпідставною.

Отже заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст.258,259,263,265,272,293,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ №15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , уродженця м. Горлівка Донецької області на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року.

В решті вимог заяви відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя О.О. Куць