Справа № 127/3577/18
Провадження № 4-с/127/6/25
У Х В А Л А

Іменем України

25 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Бойко В.М.,

при секретарі Мельник А.С.,

представника скаржника ОСОБА_1 ,

державного виконавця Рачок Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці скаргуОСОБА_2 , в інтресах якого діє ОСОБА_1 , на дії державного виконавця Першого відділу ДВС у м.Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рачок Юлії Вікторівни, за участю заінтересовної особи: ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Першого відділу ДВС у м.Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рачок Ю.В., за участю заінтересовної особи: ОСОБА_3 .

Скарга мотивована тим, що в провадженні державного виконавця Першого відділу ДВС у м.Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рачок Юлії Вікторівни перебуває виконавче провадження №75254091 щодо виконання виконавчого листа №127/3577/18, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 05.06.2018 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дтини сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки від всіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16.02.2018 року і до досягнення повноліття. Разом з тим, до примусового виконання вказаний виконавчий лист стягувачем ОСОБА_3 був пред`явлений 04.06.2024 року, та у заяві остання вказала, що оскільки у виконавчому листі зазначено, що кошти слід стягувати починаючи з 16.02.2018 року, що не перевищує терміну у 10 років, тому аліменти на ОСОБА_6 необхідно стягувати саме з вищезазначеної дати. 12.06.2024 року Головним державним виконавцем Першого відділу ДВС у м.Вінниця Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. В рамках виконавчого провадження №75254091 державним виконавцем 12.08.2024 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та зазначено, що "в виконавчому листі є відмітка державного виконавця від 28.112018 про те, що стягувачка в своїй заяві припинила стягнення аліментів. Тому заборгованість з виплати аліментів нарахована з 29.11.2018 по 01.04.2024 року виходячи з доходів, наданих Податковою службою". Також, у постанові вказано "Здійснювати відрахування із суми доходів у відповідності до вимог чинного законодавства, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування, з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_4 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, починаючи з 01.08.2024 року до досягнення дитиною повноліття". З цього часу фактично й почалося стягнення з ОСОБА_2 аліментів за вищевказаним виконавчим листом. При цьому, 29.11.2018 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_2 розписку, якою засвідчила, що не має претензій до останнього на сплату аліментів на користь ОСОБА_5 , який проживає з матір?ю до досягнення ним 18 річного віку, у зв?язку із домовленістю. Вказана розписка була написана ОСОБА_4 , у зв?язку із усною домовленістю між нею та ОСОБА_2 про те, що все спільно нажите майно залишається після розлучення у ОСОБА_4 , жодних майнових претензій ОСОБА_2 до неї ні під час розлучення ні після не мав. Відтак, скаржник вважає, що ОСОБА_7 , дізнавшись про те, що з 01.05.2024 року ОСОБА_2 відряджений в Донецьку область для проходження війської служби, вирішила скористатись таким становищем із своїх корисливих мотивів. До червня 2024 року ОСОБА_3 не мала жодних майнових претензій до ОСОБА_2 і тільки після того, як його матеріальне становище покращилось (у зв?язку із службою у штурмовій бригаді), звернулась до виконавчої служби за стягненням аліментів. Відтак, враховуючи усе зазначене вище, скаржник не згоден із нарахованою йому заборгованістю, вважає її незаконною та безпідставно нарахованою.

Ухвалою суду від 03.02.2025 року скарга прийнята до провадження судді та призначено судове засідання.

10.02.2025 року на адресу суду від представника заінтересованої особи ОСОБА_8 Шевчука А.А. надійшли письмові пояснення, у яких представник вказав, що відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. ОСОБА_2 не надано жодних доказів щодо виконання ним обов`язку з утримання дитини в добровільному порядку або доказів вживання заходів для здійснення такого утримання. Незважаючи на наявність контактних даних матері дитини та відоме останньому місце проживання стягувача та ОСОБА_9 , ОСОБА_2 не цікавився життям сина, потребами останнього та не намагався їх забезпечити. Також, відповідно до ч. 1 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що

передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Згідно з ч. 1 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Отже, оскільки у виконавчому листі зазначено, що кошти слід стягувати починаючи з 16.02.2018 року, що не перевищує терміну у десять років

(станом на момент подання заяви про виконання рішення суду №б/н від 04.06.2024 року), тому аліменти на ОСОБА_9 правомірно стягуються саме з вищевказаної дати, оскільки боржником протягом періоду з 16.02.2018 року по 04.06.2024 року не надавалась жодна допомога на утримання дитини. Додатково зазначив, що що дану розписку між сторонами було складено 29.11.2018 року, тобто на наступний день після відкликання виконавчого листа, яке відбулось 28.11.2018 року, що може свідчити про те, що станом на день складення розписки, у ОСОБА_8 претензії зі сплати аліментів до батька дитини відсутні, тобто ОСОБА_2 не має заборгованості по сплаті останніх, однак аж ні як про відмову від отримання аліментів в майбутньому. Окрім того, враховуючи вищезазначену норму ст. 189 СК України вважав, що сплата аліментів на утримання спільної дитини повинна відбуватися на підставі відповідного нотаріально посвідченого договору укладеного в письмовій формі та жодним чином не на підставі розписки відібраної від отримувача коштів за невідомих обставин. Отже, розписка №б/н від 29.11.2018 року, яка складена без додержання

вимоги закону про нотаріальне посвідчення, жодним чином не звільняє ОСОБА_2 від стягнення з нього на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання дитини. На підставі викладеного, просив суд відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 скаргу підтримала у повному обсязі, просила визнати неправомірними дії державного виконавця та скаргу задовольнити.

В судовому засіданні державний виконавець Першого відділу ДВС у м.Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рачок Ю.В. заперечувала щодо задоволення скарги.

В судове засідання заінтересована особа ОСОБА_8 та її представник не з`явилися, на адресу суду від представника надійшла заява про розгляд скарги у відсутність стягувача та її представника.

Дослідивши матеріали скарги та матеріали виконавчого провадження, суд дійшов висновку, що вимоги скарги не підлягають задоволеню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи №127/3577/18 та матеріалів виконавчого провадження №75254091, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.05.2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, починаючи з 16.02.2018 року до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти вимог - відмовити (а. ц.с.62-67).

На виконання вищевказаного рішення судом було видано виконавчий лист №127/3577/18 від 05.06.2018 року (а.ц.с.68).

12.06.2024 року головний державний виконавець Першого відділу ДВС у м.Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рачок Ю.В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №127/3577/18 від 05.06.2018 року (а.с. в/п 14).

31.07.2024 року головним державним виконавцем Першого відділу ДВС у м.Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рачок Ю.В. винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_2 (а.с.в/п 23)

31.07.2024 року головним державним виконавцем Першого відділу ДВС у м.Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рачок Ю.В. винесено постанову про накладенння арешту на майно боржника ОСОБА_2 (а.с. в/п 26).

12.08.2024 року головним державним виконавцем Першого відділу ДВС у м.Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сиридюк Т.В. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с.10).

Відповідно до Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів загальна сума заборгованості ОСОБА_2 складає 536 487,38 грн. (а.с.20)

Капітан поліції ОСОБА_2 є командиром взводу №2 роти №3 батальйону №1 полку УП особливого призначення №2 Департаменту поліції особливого призначення «ОШБ НП України «Лють», з 01.05.2024 року по теперішній час знаходиться в службовому відрядженні в Донецькій області, що підтверджується Довідками №10072/59/13-2024 від 04.12.2024 року №10969/59/13-2024 від 01.12.2024 року та (а.с.31-32).

Як вбачається з розписки від 29.11.2018 року ОСОБА_4 не має претензій до ОСОБА_2 на сплату аліментів на користь ОСОБА_5 дл досягнення ним18 річного віку у зв`язку з домовленістю (а.с.9).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено що, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII

від 02.06.2016 року (надалі - Закон № 1404-VIII) виконавчий документ про стягнення

періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди,

заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника

тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який

присуджені платежі.

Згідно з п.п.1 п.1 ст. 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають

рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках.

Судом встановлено, що стягувач ОСОБА_3 04.06.2024 року повторно звернулася до ДВС з примусового виконання виконавчого листа №127/3577/18 (а.с.10-14).

Згідно з ч. 5 ст. 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Отже, законодавство України передбачає процедуру повернення виконавчого документа стягувачу, однак зберігає за останнім право повторного пред`явлення такого документа до виконання, тому повторне пред`явлення ОСОБА_8 04.06.2024 року виконавчого листа № 127/3577/18 від 05.06.2018 року не суперечить закону.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» 26.04.2001 року № 2402- III, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положенням ч. 1 ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Варто зазначити, що згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, п. 15 Постанови Пленум Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Крім того, ч. 2 ст. 141 СК України наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, з системного аналізу вищезазначених норм вбачається, що повернення виконавчого листа з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини не звільняє боржника від обов` язку утримувати свою малолітню дитину та сплачувати аліменти в добровільному порядку.

Разом з тим, як зазначила представник боржника ОСОБА_1 між стягувачем і боржником існувала домовленість про відсутність претензій щодо сплати аліментів на утримання дитини, яка сторонами була зафіксована у формі розписки від імені ОСОБА_3 .

Однак, суд не можу погодитись із даними твердженями представника скаржника ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Відповідно до норм чинного законодаства передбачена можливість між батьками визначення способів виплати аліментів або звільнення від сплати останніх за їх домовленістю.

Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати

дитину визначаються за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (абз. 2 ч. 2 ст. 189 СК України).

Також, згідно з ч. 1 ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону (абз. 2 ч. 2 ст. 190 СК України).

Разом з тим, доказів укладення у встановленому законом порядку між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 договору про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, матеріали справи не містять та скаржником не надано.

Згідно з ч. 3 ст. 71 Закону № 1404-VIII визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Отже, оскільки у виконавчому листі зазначено, що кошти слід стягувати починаючи з 16.02.2018 року, що не перевищує терміну у десять років (станом на момент подання заяви про виконання рішення суду № Б/Н від 04.06.2024 року), тому аліменти на ОСОБА_9 правомірно стягуються саме з вищевказаної дати, оскільки боржником протягом періоду з 16.02.2018 року по 04.06.2024 року не надавалась жодна матеріальна допомога на утримання дитини.

За таких обставин, враховуючи вищевикладені обставин, належних правових підстав для визнання дій державного виконавця Першого відділу ДВС у м.Вінниці Центрального міжрегіонального управління МЮ (м.Київ) Рачок Ю.В. щодо складання розрахунку по заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 536 478,38 грн. за період з 29.11.2018 року по 01.04.2024 рік неправомірними та визнання такого розрахунку незаконним та скасувати його у суда відсутні.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447- 451 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_2 , в інтресах якого діє ОСОБА_1 , на дії державного виконавця Першого відділу ДВС у м.Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рачок Юлії Вікторівни, за участю заінтересовної особи: ОСОБА_3 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана потягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: