РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/4334/24

Провадження № 22-ц/4815/243/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2024 року у складі судді Панас О. В., постановлене у м. Рівне, повний текст рішення складено 11 листопада 2025 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 16.03.2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина ОСОБА_3 . З часом спільне життя стало погіршуватись, у сімейних відносинах з`явився стійкий розлад, у зв`язку із чим їх було припинено. Після розірвання відносин між позивачем та відповідачем, останній, забравши всі спільні кошти та переважну частину майна (включно із предметами побуту), залишив місце спільного проживання. З цього моменту і станом на сьогодні дитина проживає з нею, а відповідач жодної матеріальної допомоги та будь-якої іншої участі у вихованні дитини не бере. Позивач повністю здійснює виховання дитини, а також забезпечує її матеріально. Відповідач є достатньо добре забезпеченим фінансово: згідно інформації з відкритих джерел (Ореndatabot) 19.06.2018 року було зареєстровано ФОП ОСОБА_2 (основний вид діяльності роздрібна торгівля деталями та приладдям автотранспортних засобів). Окрім того, у власності Відповідача перебуває три земельні ділянки. Їй відомо про наявність у відповідача доходу в сумі близько 800 000 грн на рік. Як фізична особа вона не має змоги витребувати відповідні фінансові документи на підтвердження таких сум. Самостійно виховуючи дитину, вона перебуває у складному матеріальному становищі, адже разом з дитиною проживає в орендованій квартирі, аліментів на дитину не отримує (відповідний договір про сплату аліментів між сторонами не укладався), а тому з метою захисту прав дитини на належне утримання з боку батька, який проживає окремо, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 15 000 грн. 00 коп. на місяць.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2024 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1 600 грн. 00 коп., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.03.2024 до повноліття дитини. Рішення суду про стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 01.03.2024 по 01.04.2024 допущено до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. в прибуток державного бюджету.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтовано тим, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку та спроможний і зобов`язаний утримувати свою неповнолітню дитину незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи доходу. Судом враховано також принцип рівності обов`язків батьків по утриманню дитини, добросовісності та розумності при частковому задоволенні позовних вимог.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що місцевим судом не було враховано тієї обставини, що дитина проживає не з позивачкою, а з ним, а тому, згідно положень ст.ст. 180, 181 СК України, вона не має права на отримання аліментів. Заперечує покликання суду на доручення на виїзд дитини за кордон як доказ того, що дитина проживає з матір`ю, хоча не вказує дату складання такого доручення. Додає, що таке доручення оформлялось у березні 2023 року з метою спільної поїздки позивачки з сином за межі України, яким вона скористалась для поїздки на відпочинок, і за своїм змістом воно не містить тверджень про факт спільного проживання матері з дитиною. Вказує, що позивачка всупереч нормам ЦПК України не надала жодного доказу на підтвердження своїх тверджень про проживання сина разом з нею. Договір оренди житла, на який вказує суд в мотивувальній частині рішення, не підтверджує факту проживання сина разом з позивачкою, а будь-яких актів спільного з сином проживання в орендованому житлі позивачка суду не надала, також не клопотала про виклик свідків на підтвердження своїх слів. Наголошує, що на противагу позивачці, ним надано суду Акт, підписаний головою садового кооперативу, зміст якого вказує на спільне його з сином проживання у приватному житловому будинку. Вказує, що факт реєстрації сина з батьками позивачки теж не підтверджує фактичне місце проживання сина з мамою. Покликаючись на те, що подаючи позовну заяву, позивачка керується виключно особистими інтересами, а не інтересами дитини, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Апелянтом ОСОБА_2 подано до суду заяву про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду, яка не підлягає до задоволення з тих підстав, що ця апеляційна скарга у відповідності до положень п. 1 ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 369 ЦПК України підлягає апеляційному розгляду в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 16.03.2013 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22.06.2023 року.

Від шлюбу сторони у справі мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 241, зареєстрований Залізничним відділом ДРАЦС РС Львівського міського управління юстиції, який має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (на момент ухвалення оскаржуваного рішення), прожитковий мінімум на дитину у віці від 6 до 18 років становить 3196 грн..

Отже, гарантований державою мінімум для утримання дитини віком з 6 до 18 років, зважаючи на принцип рівності батьків по утриманню дітей, становить 1598,00 грн. на місяць.

Законодавцем гарантовано необхідний мінімальний розмір, однак ця сума не є рекомендованою. Мінімальний рекомендований розмір аліментів дорівнює 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Як вбачається із матеріалів справи, платник аліментів офіційно працевлаштований та має постійний дохід, що, в свою чергу, дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання спільної з позивачкою дитини.

Згідно Інформації з відкритих джерел (Ореndatabot) 19.06.2018 року було зареєстровано ФОП ОСОБА_2 (основний вид діяльності роздрібна торгівля деталями та приладдям автотранспортних засобів).

У власності відповідача також перебуває три земельні ділянки (кадастрові номери :01:001:0647, :09:001:0054, :09:001:0053), реєстрацію прав на дві з трьох зазначених ділянок здійснено у липні 2023 року.

Згідно із статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Розмір аліментів з урахуванням статті 48 Конституції України має забезпечувати такий достаток, який би забезпечив покриття поточних основоположних життєвих потреб.

Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В Декларації прав людини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений соціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу.

Матеріали справи містять копії квитанцій, якими підтверджується, що відповідач несе витрати на утримання сина, пов`язані з навчанням, відпочинком, придбанням одягу та іншого, що узгоджується з положенням ст. 141 СК України, згідно якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 заперечує не розмір аліментів, що стягнуті з нього місцевим судом, а право позивачки, матері дитини, звертатися із такими вимогами, оскільки дитини, питання про стягнення аліментів на утримання якої ставить проживає з ним, батьком, а не з матір`ю.

Такі доводи апелянта за встановлених обставин справи не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Як встановлено судом, дитина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач, маючи зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , проживає з грудня 2023 року в кооперативно-садівничому товаристві «Жайворонок», Львівська область, Пустомитівський район, село Скнилів.

Покликання апелянта на Акт про фактичне місце проживання дитини не можуть братися судом до уваги як належний доказ, оскільки він складений сусідами, без зазначення даних, за яким ці особи можуть бути ідентифіковані (адреси місця проживання, паспортні дані). Акт підписаний головою КСТ «Жайворонок» І.І.Демківим, проте до Акту не долучено документів, що підтверджують його повноваження, не долучено доказів створення комісії для проведення перевірки.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також враховує, що при розірванні шлюбу між сторонами питання про визначення місця проживання спільної дитини не розглядалося і спору з цього приводу між сторонами не було. Відповідач із зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання дитини з ним та стягнення аліментів на утримання дитини не звертався. Рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком відсутнє.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Виходячи з наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що стягнення аліментів в розмірі 1600 грн. на неповнолітнього сина сторін відповідає чинним нормам Сімейного кодексу України та не порушує прав позивачки як отримувача і прав відповідача як платника аліментів.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на неповнолітню дитину є достатнім та справедливим, не порушує прав ні отримувача, ні платника аліментів, а також забезпечуватиме належний рівень життя, розвитку їхньої спільної дитини.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 березня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.