Справа № 308/2413/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Хамник М.М., розглянувши позовну заяву керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство внутрішніх справ України, Державне підприємство «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа», про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та повернення їх у комунальну власність,-

В С Т А Н О В И В:

Керівник Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство внутрішніх справ України, Державне підприємство «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа», про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та повернення їх у комунальну власність.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2025 року, вказана позовна заява залишена без руху із зазначенням недоліків які слід усунути, зокрема вказано на те, що позивачем визначено ціну позову 2 172 718,26 грн.

При цьому матеріали позовної заяви містять витяги від 21.01.2025 із технічної документації грошової оцінки земельних ділянок:

№НВ-025 кадастровий номер земельної ділянки :50:002:0121 нормативна грошова оцінка земельної ділянки: 503798,16;

№НВ-025 кадастровий номер земельної ділянки :50:002:0113 нормативна грошова оцінка земельної ділянки: 553468,4;

№НВ-025 кадастровий номер земельної ділянки :50:002:0107 нормативна грошова оцінка земельної ділянки: 553468,4;

№НВ-025 кадастровий номер земельної ділянки :50:002:0076 нормативна грошова оцінка земельної ділянки: 561983,3.

Згідно пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв`язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір.

За змістом п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" розмір ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, заявленої юридичною особою, становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Так, позивачем заявлено вимоги як майнового так і немайнового характеру, зокрема щодо чотирьох земельних ділянок, за кадастровими номерами:

за кадастровим номером :50:002:0121 площею 0,0710 га в АДРЕСА_1 ;

за кадастровим номером :50:002:0113 площею 0,0780 га в АДРЕСА_2 ;

за кадастровим номером :50:002:0107 площею 0,0780 га в АДРЕСА_3 ;

за кадастровим номером :50:002:0076 площею 0,0792 га в АДРЕСА_4 , а саме просить: визнати недійсним та скасувати пункт 1.2 рішення Ужгородської міської ради № 946 від 18.12.2008 у частині надання у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_5 ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0710 га, поз. 21, ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,780 га, поз. 84, ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0780 га, поз. 55, ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0792 га, поз. 42; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки: серія ЯЗ № 222732, серія ЯЗ № 226671, серія ЯЗ № 221593, серія ЯЗ № 221616; визнати незаконною та скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію на зазначені земельні ділянки.

В ухвалі вказано, що зважаючи на п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України та норми Закону України «Про оцінку земель», для визначення вартості об`єкта, тобто ціни позову, необхідно виходити із експертної грошової оцінки спірного майна.

Доказів про вартість спірного майна у розумінні вимог чинного законодавства прокурором не надано, а нормативна грошова оцінка земельної ділянки не призначена для мети визначення дійсної вартості майна, а тому ціна позову, визначена позивачем у позовній заяві є такою, що не відповідає дійсній вартості спірного майна. При цьому суд звернув увагу на те, що ціна позову повинна відповідати дійсній вартості майна саме на момент пред`явлення позову.

Враховуючи, що на момент пред`явлення позову встановити точну вартість спірної земельної ділянки не надається можливим, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Суд з урахуванням ст. 4, ч.2 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», ч. 2 ст. 176 ЦПК України, вважав за необхідне визначити попередньо суму судового збору за вимоги майнового характеру у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить: 454 200 грн. по кожній з вимог майнового характеру щодо окремих чотирьох земельних ділянок, за кадастровими номерами: :50:002:0121, :50:002:0113, :50:002:0107, :50:002:0076, які є самостійними вимогами до різних відповідачів. Тобто позивачу слід сплатити судовий збір у розмірі 454 200 грн. * 4 = 1 816 800 грн.

Окрім того, зі змісту позовних вимог, вбачається що позивачем заявлено також вимоги немайнового характеру, а саме фактично чотири вимоги про: визнати недійсним та скасувати пункт 1.2 рішення Ужгородської міської ради № 946 від 18.12.2008 у частині надання у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_5 ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0710 га, поз. 21, ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,780 га, поз. 84, ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0780 га, поз. 55, ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0792 га, поз. 42.

Вказане свідчить, що у вказаному пункті позивач фактично об`єднав чотири вимоги немайнового характеру, що стосуються кожного відповідача окремо.

Окрім того, зі змісту позовних вимог, вбачається що позивачем заявлено також вимоги немайнового характеру, а саме чотири вимоги про зобов`язання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути у комунальну власність територіальної громади міста Ужгород в особі Ужгородської міської ради належні їм земельні ділянки.

Також, зі змісту позовних вимог, вбачається що позивачем заявлено також вимоги немайнового характеру, а саме чотири вимоги про визнати незаконною та скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію на земельні ділянки: за кадастровим номером :50:002:0121 площею 0,0710 га в АДРЕСА_1 ; за кадастровим номером :50:002:0113 площею 0,0780 га в АДРЕСА_2 ; за кадастровим номером :50:002:0107 площею 0,0780 га в АДРЕСА_3 ; за кадастровим номером :50:002:0076 площею 0,0792 га в АДРЕСА_5 поз. 42.

Абз. 2 ч.3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» передбачає, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Таким чином позивачу слід сплатити судовий збір за кожну вимогу немайнового характеру. Відповідно до п. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана: юридичною особою або фізичною особою підприємцем, справляється судовий збір у розмірі: 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином сума судового збору яку має сплатити позивач за дванадцять вимог немайнового характеру становить: 36 336 грн. (3028*12).

При цьому, вказано, що відповідно до абз.1 ч.3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір»: за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У пункті 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», роз`яснено, що якщо в позовній заяві об`єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов`язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою).

Водночас національне законодавство не містить жодних інших випадків, коли б пільги щодо сплати судового збору пов`язувалися з об`єднанням або роз`єднанням позовних вимог. Те саме стосується випадку, коли декілька позивачів пред`являють вимоги до одного відповідача, тоді кожен позивач сплачує судовий збір окремо.

Таким чином, під час тлумачення терміну поняття «вимога» в такому разі має враховуватися, крім предмета та підстави позову, також суб`єктний склад правовідносин (кількість співвідповідачів). Отже, навіть за умови пред`явлення однорідних вимог пов`язаних між собою однією і тією ж підставою виникнення та поданими доказами, судовий збір щодо кожного відповідача слід визначати окремо.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 758/5118/21 (провадження № 61-5554сво23).

Об`єднані можуть бути позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 911/414/18, провадження № 12-231гс18).

Позивачем заявлено окремі чотири майнові вимоги та вісім вимог немайнового характеру до різних відповідачів по справі. Позивач, звертаючись із позовними вимогами до суду, самостійно обирає спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Таким чином за звернення до суду із вказаним позовом, позивачем має бути сплачено судовий зір у сумі: 1 853 136 грн. (36 336 грн. + 1 816 800 грн.)

Встановлено, що при зверненні з вказаним позовом до суду, сплачено судовий збір у сумі 59 842,77 грн.

Таким чином, судом визначено суму яка підлягає сплаті позивачем при зверненні із даним позовом до суду у розмірі 1 756 957,23 грн з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи або ж у разі обґрунтованих підстав для визначення ціни позову в іншому розмірі надати суду документ, підтверджуючий ціну позову та вартість спірного нерухомого майна на час звернення до суду.

В ухвалі зазначено реквізити для сплати судового збору, для усунення недоліків позовної заяви надано строк три дні з дня отримання копії ухвали.

01.03.2025 керівником Ужгородської окружної прокуратури подано заяву про усунення недоліків. У якій вказано на те, що на думку позивача у позовній заяві заявлено 9 вимог немайнового характеру (скасування в частині рішення, 4 вимоги про скасування державних актів, 4 вимоги про скасування державної реєстрації). Із загальної суми судового збору за вказані вимоги сплачено 27 252 грн.

Вартість земельних ділянок визначено у відповідності до витягів із технічної документації з нормативної грошової оцінки.

На переконання позивача норми цивільного процесуального законодавства не містять правових положень щодо визначення вартості майна для розрахунку ціни позову, тим більше не містить імперативних відсилочних норм з цього приводу до інших нормативно-правових актів.

Для підтвердження вартості спірних земельних ділянок прокурором до позову долучено витяги із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок № НВ-025, № НВ-025, № НВ-025, № НВ-025 у яких зазначено нормативно грошову оцінку спірних земельних ділянок.

Вказані витяги сформовано 21.01.2025 через електронні сервіси Держгеокадастру (https://e.land.gov.ua/auth_select), тобто вказана оцінка є актуальною на 2025 рік і саме від вказаної суми окружна прокуратура визначала ціну позову та сплачувала судовий збір.

Нормативно грошова оцінка відповідно до витягів № НВ-025, № НВ-025, № НВ-025, № НВ-025 становить: земельної ділянки за кадастровим номером :50:002:0121 503798,16 грн., :50:002:0113 553468,4 грн, :50:002:0107 53468,4 грн, :50:002:0076 561983,3 грн

Враховуючи викладене, позивачем сплачено судовий збір у сумі 59 842,77 грн.

При цьому у заяві вказано на те, що органи прокуратури не являються особами, яким спірне майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також не уповноважені замовляти оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Також органи прокуратури не уповноважені здійснювати оцінку такого майна самостійно. Отже, органи прокуратури не уповноважені виступати замовниками експертної грошової оцінки земельних ділянок і, відповідно, здійснювати, оплату відповідних договорів на проведення оцінки майна за рахунок бюджетних коштів

Тому єдиним способом для прокурора визначити вартість спірної земельної ділянки є відомості щодо її нормативної грошової оцінки, які є офіційними та загальнодоступними.

Позивач зазначає, що спірні земельні ділянки є землями, обмеженими в цивільному обороті, а тому їх вартість взагалі не підлягає ринковій оцінці.

Щодо вимоги, зазначеної у пункті 2 позовної заяви про визнаня недійсним та скасування пункту 1.2 рішення Ужгородської міської ради № 946 від 18.12.2008 у частині надання у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_5 ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0710 га, поз. 21, ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0780 га, поз. 84, ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0780 га, поз. 55, ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0792 га, поз. 42, позивач вважає, що вказана вимога про скасування рішення в частині є однією вимогою немайнового характеру, звернута до відповідача органу місцевого самоврядування Ужгородської міської ради, якою прийнято незаконне рішення.

Разом із тим, як вбачається позивачем не усунуто недоліки на які вказано в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Так, ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2025 року вказану позовну заяву залишено без руху із зазначенням недоліків, які слід усунути.

Варто зазначити, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, суд не зобов`язував позивача здійснювали експерту оцінку, а констатував про відсутність доказів про вартість спірного майна у розумінні вимог чинного процесуального законодавства, яку прокурором не надано і на виконання ухвали без руху.

Натомість в ухвалі судді зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки не призначена для мети визначення дійсної вартості майна, а тому ціна позову, визначена позивачем у позовній заяві є такою, що не відповідає дійсній вартості спірного майна. Суд звернув увагу на те, що ціна позову повинна відповідати дійсній вартості майна саме на момент пред`явлення позову.

Враховуючи, що на момент пред`явлення позову встановити точну вартість спірної земельної ділянки не надається можливим, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Судом з урахуванням ст. 4, ч.2 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», ч. 2 ст. 176 ЦПК України, вважав за необхідне визначити попередньо суму судового збору за вимоги майнового характеру у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить: 454 200 грн. по кожній з вимог майнового характеру щодо окремих чотирьох земельних ділянок, за кадастровими номерами: :50:002:0121, :50:002:0113, :50:002:0107, :50:002:0076, які є самостійними вимогами до різних відповідачів. Тобто позивачу слід сплатити судовий збір у розмірі 454 200 грн. * 4 = 1 816 800 грн.

В ухвалі від 25.02.2025, вказано на те, що зважаючи на п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України та норми Закону України «Про оцінку земель», для визначення вартості об`єкта, тобто ціни позову, необхідно виходити із експертної грошової оцінки спірного майна, якої до матеріалів позовної заяви не додано.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки не призначена для мети визначення дійсної вартості майна, а тому ціна позову, визначена позивачем у позовній заяві у сумі 2 172 718,26 гривень є такою, що не відповідає дійсній вартості спірного майна.

Так, судом було визначено суму судового збору що підлягала сплаті за звернення з майновими та немайновими вимогами із вказаним позовом до суду, та визначено суму яку позивачу слід доплатити (з урахуванням уже сплаченого судового збору згідно наявної в матеріалах справи квитанції) у розмірі 1 756 957,23 грн. з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи або ж у разі обґрунтованих підстав для визначення ціни позову в іншому розмірі надати суду документ, підтверджуючий ціну позову та вартість спірного нерухомого майна на час звернення до суду.

При цьому, необхідність визначення вартості майна саме на час звернення до суду, зазначено і в ухвалах Верховного Суду у справах № 917/1058/22 від 24.05.2023, від 23.02.2023 у справі № 914/3002/21.

Також, посилання прокурора на судову практику Верховного Суду, а саме постанови від 28.04.2022 у справі № 910/15316/21 та від 19.10.2021 № 918/188/21 суд вважає необґрунтованими, оскільки такі постанови не є релевантними до даних правовідносин, адже за обставинами указаних справ, що переглядалися судом касаційної інстанції, підставою для повернення позовної заяви стало ненадання позивачем документів на підтвердження дійсної, ринкової вартості майна.

Поряд з цим, в ухвалі суду від 25.02.2025 року про залишення без руху позовної заяви суд звертав увагу позивача на те, що ціна позову повинна відповідати дійсній вартості майна саме на момент пред`явлення позову, та оскільки на момент пред`явлення позову встановити точну вартість спірної земельної ділянки не надається можливим, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. В ухвалі суду від 25.02.2025 року про залишення без руху позовної заяви позивача не зобов`язано проводити актуалізацію ринкової вартості майна, що є предметом позову.

На підставі викладеного, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 25.02.2025, було вказано на те, що позивач повинен визначити ціну позову, яка повинна відповідати дійсній вартості спірного майна та сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру відповідно до ст.4 ЗУ «Про судовий збір». Зазначено реквізити для сплати судового збору.

Суд констатує, що до заяви про усунення недоліків позивачем документу, підтверджуючого ціну позову та вартість спірного нерухомого майна на час звернення до суду для обґрунтованих підстав для визначення ціни позову в іншому розмірі не надав.

Позивачем у позові не вказано дійсну вартість спірного нерухомого майна, у заяві про усунення недоліків також. При цьому, позивачем не наведено обставин і не зазначено доказів щодо неможливості визначення орієнтовної вартості вказаного майна, виходячи з ринкових цін на аналогічне майно, на час звернення до суду з позовом та, відповідно, визначення реальної ціни позову.

Окрім того, при ознайомленні із позовними вимогами, суд зокрема дійшов висновку про те, що позивачем заявлено вимоги немайнового характеру, серед інших вимог немайнового характеру фактично чотири вимоги про: визнати недійсним та скасувати пункт 1.2 рішення Ужгородської міської ради № 946 від 18.12.2008 у частині надання у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_5 ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0710 га, поз. 21, ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,780 га, поз. 84, ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0780 га, поз. 55, ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0792 га, поз. 42.

При цьому, позивач помилково вважаючи, що вказана вимога є однією немайновою вимогою, оскільки пред`явлена до одного й того ж відповідача, суд вважає такі доводи помилковими та необґрунтованими.

У пункті 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», роз`яснено, що якщо в позовній заяві об`єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов`язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою).

Водночас національне законодавство не містить жодних інших випадків, коли б пільги щодо сплати судового збору пов`язувалися з об`єднанням або роз`єднанням позовних вимог. Те саме стосується випадку, коли декілька позивачів пред`являють вимоги до одного відповідача, тоді кожен позивач сплачує судовий збір окремо.

Таким чином, під час тлумачення терміну поняття «вимога» в такому разі має враховуватися, крім предмета та підстави позову, також суб`єктний склад правовідносин (кількість співвідповідачів). Отже, навіть за умови пред`явлення однорідних вимог пов`язаних між собою однією і тією ж підставою виникнення та поданими доказами, судовий збір щодо кожного відповідача слід визначати окремо.

Можливість пред`явлення кількох окремих позовів є одним з аргументів, який дозволяє виснувати, що у цій справі має місце не одна вимога, а кілька вимог. Із цим пов`язаний і другий аргумент, який випливає із можливості подачі окремих позовів, а саме, якщо б позивач подавав окремі позови про визнання недійсним та скасування окремого пункту рішення Ужгородської міської ради № 946 від 18.12.2008 у частині надання у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та повернення такої у комунальну власність стосовно окремої фізичної особи, то мав би сплатити судовий збір за кожний із них.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 758/5118/21 (провадження № 61-5554сво23).

Позивач, звертаючись із позовними вимогами до суду, самостійно обирає спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Станом на 04.03.2025, позивачем не усунуто недоліки позовної заяви на які вказано в ухвалі від 25.02.2025 року. Заяв про продовження процесуальних строків від позивача до суду не надходило. Клопотань про звільнення від сплати судового збору, а також відстрочення або розстрочення його сплати позивач не подавав.

При цьому у заяві про усунення недоліків позивач надає письмові заперечення на ухвалу суду, незгода із висновками судді щодо наявності недоліків позовної заяви в частині розміру сплати та порядку сплати судового збору, жодних дій по виправленню зазначених в ухвалі недоліків в цій частині не вчинялось, квитанцій про сплату судового збору не долучалась.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Зі змісту ст.6 Закону України «Про судовий збір» слідує, що судовий збір сплачується за кожну позовну вимогу майнового та немайнового характеру, тобто за правилами даної статті судовий збір сплачується за кожну вимогу. У разі пред`явлення кількох вимог, сума судового збору може сплачуватися однією сумою, але із урахуванням сумарного складання всіх вимог.

Заява, яка складається з декількох самостійних позовних вимог, у разі недотримання форми і змісту позову в певній частині самостійних вимог тягне за собою не відповідність формі і змісту позовної заяви в цілому.

Таким чином, до цього часу недоліки, на які вказано в ухвалі про залишення позовної заяви без руху - позивачем не усунуто.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. UnitedKingdom)).

Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та ефективним. Просте існування права доступу в законі не є достатнім. Наприклад, воно може бути порушене такими чинниками: існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду (PerezdeRadaCavanilles проти Іспанії", № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Право особи на доступ до правосуддя гарантовано статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод.

Реалізацію права на доступ до правосуддя повинні забезпечувати, зокрема і судові органи.

Разом із тим, слід зазначити, що стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (див. справу «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Аналіз судової практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (справа «Мушта проти України», заява №8863/06, рішення від 18.11.2010, пункти 37-38; Справа "Golder v. The United Kingdom", заява №4451/70, рішення від 21.02.1975, пункт 38).

В даному випадку, зазначена в ухвалі про залишення позовної заяви без руху вимога сплати судового збору, щодо усунення недоліків, не є надмірним формалізмом.

Таким чином з наведеного вбачається, що недоліки на які вказано в ухвалі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.02.2025 про залишення позовної заяви без руху не усунуто. Отримана заява на виконання ухвали без руху по формі та змісту не усуває недоліки, що викладені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Надання переваги будь-кому з учасників у справі у вирішенні процесуальних питань (у даному випадку щодо відкриття провадження без доданих до позовної заяви копій всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб) не відповідає таким засадам (принципам) судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Вважає за необхідне вказати на те, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (Справа «Надточій проти України», заява № 7460/03, рішення від 15.05.2008, пункт 26; див. серед інших рішень та mutatis mutandis, "Кресс проти Франції" (Kress v. France), [GC], no.39594/98, п.72, ECHR 2001-VI; "Ф.С.Б. проти Італії" (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, Серія A no. 208-B, п.33; "Т. проти Італії" (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, Серія A no.245-C, п.26; та "Кайя проти Австрії" (Kaya v. Austria), no.54698/00, п.28, від 08.06.2006).

Таким чином, з огляду на вказане, відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Окрім того, право позивача на судовий захист не порушено, оскільки повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до суду в загальному порядку після усунення недоліків, про що вказав місцевий суд в ухвалі у даній справі, відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 185, 258-260 ЦПК України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство внутрішніх справ України, Державне підприємство «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-Авіа», про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та повернення їх у комунальну власність,- вважати неподаною і повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник