Провадження № 2/344/789/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

20 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої -Кіндратишин Л.Р.

за участю секретаря судового засідання Комуніцької Н.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Жидецької С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить зобов`язати ОСОБА_3 перешкоди в користуванні житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є співвласником вказаної вище квартири. ОСОБА_3 є її рідним братом, який після розлучення, приблизно з 2010 року проживає з нею та її сім`єю у вказаній квартирі, що перебуває у їхній спільній власності. Протягом тривалого часу (11 років) відповідач страждає на алкогольну залежність, в результаті чого вчиняє домашнє насильство психологічного характеру щодо неї та її сім`ї. З цього приводу вона зверталась до правоохоронних органів, відповідач безліч разів притягувався до адміністративної відповідальності та йому видавались термінові заборонні приписи.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.06.2024 у справі №344/11280/24 видано обмежувальний припис строком на 6 місяців.

У квартирі фактично проживає позивач та її чоловік. Відповідач не бере жодної участі в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг.

03.09.2024 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Кіндратишин Л.Р.

20.09.2024 відкрито провадження, справу призначено до розгляду у загальному позовному провадженні.

05.12.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач та її представник адвокат Жидецька С.Р. позовні вимоги підтримали з мотивів, що викладені письмово. Позов просили задоволити. Позивач додала, що спільне проживання разом з відповідачем є неможливим.

Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений відповідно до вимог закону, в тому числі через сайт «Судова влада». Правом на подання відзиву не скористався. Заяви про розгляд справи за відсутності чи будь-яких інших клопотань відповідач не подавав.

Вислухавши вступне слово сторони позивача, суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Згідно із свідоцтвом про право власності, видане Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 13.3.2009 квартира АДРЕСА_2 , належить на праві власності : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в рівних долях ( а.с. 8).

Так, відповідач ОСОБА_3 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( за вчинення домашнього насильства відносно своєї сестри ОСОБА_2 , справи : №344/15183/20, 344/13576/23, 344/15905/23, 344/20928/23, 344/12346/24, 344/12129/24, 344/11054/24.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.06.2024 у справі №344/11280/24 відносно ОСОБА_3 видано обмежувальний припис на шість місяців з визначення заборони перебування з постраждалою ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 , строком на 6 місяців.

З приводу невиконання вказаного рішення суду порушено кримінальне провадження №0000545 відносно ОСОБА_3 . Обвинувальний акт знаходиться на розгляді в Івано-Франківському міському суді ( справа № 344/22114/25).

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частина 1ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України).

У частині 1 статті 356 ЦК України викладено поняття спільної часткової власності, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Положеннями ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Аналіз вказаної норми права дає підстави стверджувати, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Згідно зі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підставою негаторного позову слугують факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей по користуванню та розпорядженню своїм майном.

Частиною 3ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Позивач та відповідач є співвласниками житлової квартири, а отже мають охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним їм на праві спільної часткової власності майном.

Право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4ст. 9 ЖК УРСР.

Статтею 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно положень ч. 1ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно зч. 2ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачені ст.365 ЦК України.

Відповідно до ст.76, ч.1 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок -два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна ( постанова Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

Суд звертає увагу, що саме виселення особи з належної позивачу на праві спільної часткової власності квартири в порядку, передбаченому ЖК УРСР, або в порядку усунення перешкод в користуванні майном позивача, та усунення перешкод в користуванні майном позивачем як особою, що постраждала від домашнього насильства як один з заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» - різними за своєю сутністю правовими інститутами.

Доводи, що відповідач не бере участь в утриманні квартири, не сплачує комунальні послуги, що завдає матеріальних збитків заявниці є підставою для на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача частини сплачених нею комунальних послуг та витрат на утримання будинку.

Доводи про те, що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинені стосовно позивачки протиправні дії та до нього застосовувалися передбачені законом обмежувальні заходи, не можуть свідчити про наявність безумовних підстав для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення як співвласника вказаної квартири.

У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що право власності відповідача на спірне нерухоме майно припинено з підстав та в порядку, передбачених законом, при цьому позбавити права користування власника або визнати його таким, що втратив право користування, не відповідає закону, оскільки сам титул власника дає йому правомочність вирішувати питання користування, володіння і розпорядження майном.

Оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, сукупність наданих сторонами доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність та допустимість, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову про виселення ОСОБА_3 як співвласника квартири без надання іншого житлового приміщення відсутні. У позові слід відмовити.

З урахуванням норми ст. 141 ЦПК України, так як у позові відмовлено, судовий збір позивачу не відшкодовується.

На підставі та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 259, 223, 263, 265, 268, 273, 354-355, 280-285 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлений цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами розгляду апеляційної справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

Позивач : ОСОБА_2 , РНОКПП : НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ;

Відповідач : ОСОБА_3 , РНОКПП : НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ; адреса проживання : АДРЕСА_5 .

Повне рішення -03.03.3025.

Суддя Івано-Франківського міського суду Л.Р. Кіндратишин