КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2762/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Лозового С. В.,

представника відповідача - Слесарчука В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та в його інтересах адвоката Мамаєва Дмитра Юрійовича,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Фролової І. В.

від 20 серпня 2024 року

у цивільній справі № 761/30759/23 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»,

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення заборгованості.

Свою позовну заяву обґрунтував тим, що 30.12.2022 він був звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію на підставі Наказу №511-К від 30.12.2022.

Вважав, що припинивши трудовий договір № 388 від 29.01.2020 саме 30.12.2020 відповідач повинен був сплатити компенсації передбачені умовами трудового та колективного договорів, утім позивача не повідомили про такі виплати, зокрема про виплату в розмірі 5 окладів.

Вказував, що відповідно до пунктів 5.3. та 5.3.2. Колективного договору, у разі звільнення з Компанії працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком вперше, роботодавець повинен сплатити працівнику одноразово вихідну допомогу в розмірі 8 посадових окладів Позивача.

Оскільки виплата у зв`язку з виходом на пенсію, у розмірі встановленому саме підпунктом 5.3.2. пункту 5.3. Колективного договору здійснена не була, позивач зважаючи на встановлений трудовим договором оклад (на день звільнення) у розмірі 956 373 грн просив стягнути з НАК «Нафтогаз України» суму допомоги при звільненні відповідно до умов колективного договору в розмірі 7 722 990 грн та середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП у розмірі 2 528 225 грн.

В уточненій редакції позовної заяви позивач просив стягнути з НАК «Нафтогаз України» суму допомоги при звільненні відповідно до умов колективного договору в розмірі 7 722 990 грн та середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП у розмірі 7 383 120 грн за шість місяців.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та в його інтересах адвокат Мамаєв Д. Ю., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Апелянти вказували, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що вихідна допомога у зв`язку із виходом на пенсію, увійшла до сум виплат, які здійснюються за індивідуальним трудовим договором, до яких вже включені будь-які суми заробітної плати й інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат (включаючи надбавки, доплати, премії, винагороди, тощо).

Зазначали, що відповідач не надав жодного доказу про виконання ним зобов`язання по виконанню колективного договору в частині виплати позивачу вихідної допомоги. Не обґрунтував свою правову позицію щодо можливості та законності включення сум вихідної допомоги до раніше сплачених сум та конкретно не навів у яких саме виплатах містились суми вихідної допомоги.

Вважають, що суд першої інстанції фактично усунувся від з`ясування зазначених вище обставин, проігнорував норми права, що унеможливлюють ще до входу на пенсію працівника проводити виплати вихідної допомоги, включати її до фонду заробітної плати без відображення в бухгалтерських та розрахункових документах; не надав правової оцінки нормам колективного договору та твердженням позивача, про те, що така виплата буде пов`язана виключно з настанням такого юридичного факту - події, як звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію працівника вперше.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «НАК «Нафтогаз України» Слесарчук В. М., заперечував проти доводів апеляційної скарги посилаючись на їх безпідставність, просив рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та адвокат Лозовий С. В., діючий в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу просили задовольнити, рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача Слесарчук В.М. просив відхилити доводи апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

У той же час повторне звернення до суду з тотожними вимогами суперечить принципу правової визначеності та є неможливим.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 20 травня 2020 року у справі № 753/11592/18 (провадження № 61-11734св19), від 26 квітня 2022 року у справі № 757/39474/19 (провадження № 61-16272св21), від 05 жовтня 2023 року у справі № 522/8873/22 (провадження № 61-8140св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 404/6883/18 (провадження № 61-5565св23) та інших.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції відповідач у клопотанні звертав увагу суду на те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року у справі № 761/9640/23 в позові ОСОБА_1 відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу представника позивача залишено без задоволення. Вказував, що в справі № 761/9640/23 вже вирішено по суті тотожний спір за позовом ОСОБА_1 (а.с 40-50, т.1).

За змістом зазначено рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року у справі № 761/9640/23 та відповідною позовною заявою, копії яких містять в матеріалах даної справи, вбачається, що на вирішенні суду перебував позов ОСОБА_1 до АТ «НАК «Нафтогаз України» про стягнення 7 280 000,00 грн грошової допомоги при звільненні та середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Обґрунтовуючи вимоги вказаного позову, позивач посилався на те, що 30.12.2022 він був звільнений із займаної посади Наказом №511-к від 30.12.2022 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. Вказував, що відповідач не виконав вимоги п. 4.10 Трудового договору та не виплатив грошову допомогу при звільненні у розмірі 5 окладів. Проте, оскільки у трудовому договорі сторони узгодили, що його умови не повинні суперечити нормам трудового законодавства, а нормою п. 5.3.2 Колективного договору встановлена виплата у розмірі 8 посадових окладів, позивач вважав, що підлягають застосування саме положення Колективного договору. Зважаючи на такі обставини й зазначаючи, що посадовий оклад відповідно до п. 2 ст. 4 трудового договору становить 910 000 грн, позивач просив стягнути на його корить допомогу при звільненні у розмірі 8 посадових окладів, що за його підрахунком становило 7 280 000 грн.

Також, оскільки повний розрахунок не був проведений при звільненні позивача, на підставі положень статей 116, 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача середній заробіток по день фактичного розрахунку.

Зважаючи на вище викладене, колегія суддів вважає, що позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, предметом спору (об`єктом спірних правовідносин, матеріально-правовим об`єктом, з приводу якого виник правовий конфлікт) та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Колегією суддів встановлено, що у позовах має місце не співпадіння розміру вихідної допомоги (7 280 000 грн та 7 722 990,56 грн), а також розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у першому позові відсутній, а в цій справі дорівнює 7 383 120,32 грн), що пов`язано із застосуванням позивачем річних розмірів посадового окладу, а саме 910 000 грн та 965 373,82 грн, адже як вказує позивач у позові у цій справі, він не знав, що на день звільнення розмір окладу змінився.

Утім таке неспівпадіння у даному випадку немає правового значення, адже мова йде про один і той самий предмет спору - виплату вихідної допомоги у розмірі визначеному п. 5.3.2 Колективним договором та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Розмір заявлених до стягнення сум становлять предмет конкретного позову та у вирішенні питання про тотожність предмету спору до уваги не приймаються.

З огляду на наведене, оскільки наявне інше рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване судове рішення скасувати і провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», про стягнення заборгованості, закрити з підстав визначених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України

Керуючись ст.ст. 255, 367, 368, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та в його інтересах адвоката Мамаєва Дмитра Юрійовича, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення заборгованості закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 28 лютого 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко