УХВАЛА

05 березня 2025 року

м. Київ

справа № 215/601/23

провадження № 61-2523 ск 25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В. розглянув заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Петрова Є. В., Грушицького А. І. та Литвиненко І. В. від участі в розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до держави Україна про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

1. В лютому 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення.

2. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 лютого 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Литвиненко І. В.

3. Касаційна скарга містить заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Петрова Є. В., Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Коротенка Є. В., Гудими Д. А., Сакари Н. Ю., Коломієць Г. В., Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., Фаловської І. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. Заявник вважає, що існують обґрунтовані припущення, що викликають сумніви у неупередженості або об`єктивності суддів та зацікавленість у кінцевому рішенні.

4. Верховний Суд ухвалою від 03 березня 2025 року заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Коротенка Є. В., Гудими Д. А., Сакари Н. Ю., Коломієць Г. В., Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., Фаловської І. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. залишив без розгляду, а про відвід суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Петрова Є. В., Грушицького А. І., Литвиненко І. В. визнав необґрунтованою та передав її для вирішення зазначеного питання у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), іншому судді.

5. Автоматизованою системою діловодства (протокол автоматизованого розподілу судової справі між суддями від 04 березня 2025 року) визначено суддю Пророка В. В. для розгляду зазначеної заяви.

6. Перевіривши наведені у заяві доводи про відвід суддів вважаю, що заява підлягає залишенню без розгляду, з огляду на таке.

7. Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

8. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

9. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду» (п. 49 рішення від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (Belukha v. Ukraine), заява № 33949/02).

10. Також ЄСПЛ зазначив, що відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (п. 49-50 рішення від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України»).

11. Згідно з об`єктивним критерієм, необхідно встановити, чи існують, якщо зовсім не брати до уваги особисту поведінку судді, факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів його безсторонність. Це означає, що при з`ясуванні питання про те, чи існують законні підстави для побоювання щодо відсутності безсторонності у певного судді, позиція заявника має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути ці побоювання об`єктивно виправдані (п. 48 рішення від 24 травня 1989 року у справі «Гаусшильдт проти Данії» (Hauschildt v. Denmark), заява № 10486/83; п. 52 рішення від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України»).

12. Крім цього, сумніви мають бути застосовані на фактичних обставинах, а не на припущеннях про можливий розвиток подій.

13. Разом із цим, відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є: верховенство права, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

14. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

15. Тобто процесуальні права надано законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду під час розгляду справ, їх правильному вирішенню. І кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не із цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту, тощо), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто використовує його всупереч основним засадам цивільного судочинства, а отже, зловживає ним.

16. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою, укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (частина друга статті 44 ЦПК України).

17. За змістом зазначеної частини цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами не є вичерпним.

18. Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

19. Тобто, суд зобов`язаний виявляти зловживання сторонами своїми процесуальними правами та протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи.

20. Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19 (провадження № 61-14448 св 20) зазначив, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

21. Також Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 345/2935/21 (провадження № № 61-2472 св 22) вказав на те, що зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

22. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду у справі 910/1873/17 від 08 травня 2018 року).

23. Зловживання правом - цесвого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17).

24. ЄСПЛ у рішеннях від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України» неодноразово наголошував на тому, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції.

25. Крім цього підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції наголошує на тому, що суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану відповідно до статті 34, якщо він вважає, що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або Протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви.

26. Також пункт 4 цієї ж статті Конвенції вказує на те, що суд відхиляє будь-яку заяву, яку він вважає неприйнятною згідно з цією статтею. Він може зробити це на будь-якій стадії провадження у справі.

27. У розумінні ЄСПЛ звернення до суду з використанням нецензурної лексики, образливих і лайливих слів, символів у поданих до суду документах і у спілкуванні із судом, з іншими учасниками процесу, їхніми представниками, а також вчинення інших аналогічних дій констатується як зловживання правом на подання заяви. Так, Суд, застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції, оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Зокрема, Суд вказав на зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживав образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року, «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 4 лютого 2003 року, «Guntis Apinis проти Латвії» від 20 вересня 2011 року).

28. Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд.

29. Зокрема Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц зазначила: «Нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників. Велика Палата Верховного Суду переконана, що використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України»».

30. Таким чином, нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, погрозливі або провокативні висловлювання, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні в заявах по суті справи, заявах із процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників.

31. Так, ОСОБА_1 у своїй заяві про відвід не навів жодних обставин, які б свідчили про упередженість суддів Петрова Є. В., Грушицького А. І. та Литвиненко І. В. під час розгляду справи № 215/601/23.

32. Припущення ОСОБА_1 про упередженість та необ`єктивність, зазначених суддів ґрунтуються на сформованих ним особистих характеристик суддів судів попередніх інстанцій та суддів загалом, а також на очевидній неповазі та зневажливому ставленні до судової влади в Україні.

33. Крім цього з автоматизованої системи діловодства вбачається, що ОСОБА_1 більше 40 разів звертався до Верховного Суду із касаційними скарга у справах про відшкодування моральної шкоди, де він є позивачем, касаційне провадження в більшості з яких не було відкрите, зокрема, і з підстав не усунення ним недоліків касаційної скарги.

34. Вказані обставини дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_1 не керується завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, та не зацікавлений у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді справи, а фактично намагається змусити суддів прийняти рішення на його користь та створює небезпечну прецедентну практику спотворення принципу незалежності суддів.

35. Заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали (стаття 143 ЦПК України).

36. Статтею 144 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є: попередження, видалення із залу судового засідання, тимчасове вилучення доказів для дослідження судом, привід, штраф.

37. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

38. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлений прожитковий мінімум для працездатних осіб, який з 1 січня 2025 року становить 3 028,00 грн.

39. Таким чином, оскільки подана ОСОБА_1 заява про відвід суддів Верховного Суду Петрова Є. В., Грушицького А. І. та Литвиненко І. В. від участі у розгляді справи № 215/601/23 суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, що свідчить про зловживання ОСОБА_1 його процесуальними правами, яке полягає у їх недобросовісному використанні, а також явній неповазі до судової влади, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без розгляду такої заяв та стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 908,40 грн.

Керуючись статтями 2. 36, 40, 44, 143, 144, 148, 260, 261 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. Визнати подання ОСОБА_1 заяви про відвід суддів Верховного Суду Петрова Є. В., Грушицького А. І. та Литвиненко І. В. від участі в розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до держави Україна про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року зловживанням його процесуальними правами та залишити її без розгляду.

2. Стягнути зі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід державного бюджету (стягувач Державна судова адміністрація України, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021, ) штраф у розмірі 908,40 грн (дев`ятсот вісім гривень) 40 коп.

3. Копію ухвали направити особі, яка подала заяву про відвід, а також Державній судовій адміністрації України для звернення до виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Пророк