Справа №524/40/22
Провадження №2/524/15/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі головуючого судді Андрієць Д.Д., за участю секретаря Булаєнко С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання спільною сумісною власністю подружжя кімнати АДРЕСА_1 і коштів, що зберігаються на депозитному рахунку, відкритому в АТ «Альфа Банк» на ім`я ОСОБА_2 за договором №650687911 від 08.08.2019 та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного майна, ухвалив таке рішення.

ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що за час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 ними було набуто у власність кімнату АДРЕСА_1 . Також за час шлюбу подружжя заощаджувало кошти, які обліковувались на депозитному рахунку, відкритому на ім`я відповідача.

У зв`язку із припиненням шлюбних відносин виникла необхідність у поділі майна подружжя.

Виходячи із засад рівності часток подружжя у праві спільної власності вважає, що за ним має бути визнано право власності на частину кімнати АДРЕСА_1 та коштів, які перебувають на депозитному рахунку відповідача.

ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА

Від відповідача до суду надійшов відзив, у якому зазначено, що проти задоволення позову відповідач заперечує. Звертала увагу на те, що кімната АДРЕСА_1 набута за час шлюбу, однак в процесі приватизації, а тому є її особистим майном. Просила врахувати, що кошти були зняті з карткового рахунку з метою виконання боргових зобов`язань, які виникли у зв`язку із отриманням коштів на потреби сім`ї.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Вказала, що в АТ «Альфа Банк» у відповідача був відкритий інший рахунок, ніж стверджує позивач у своїй заяві.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ПО СПРАВІ

15 червня 2022 року закрито підготовче провадження.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 березня 2023 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

03 жовтня 2023 року справу передано судді Андрієць Д.Д..

05 грудня 2024 року відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету позову від 18.10.2024.

29 січня 2025 року постановлено ухвалу про витребування доказів.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

В період із 14.11.2008 по 12.04.2022 сторони перебували у шлюбі, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідно до яких 10 березня 2022 року Автозаводський районний суд м. Кременчука ухвалив рішення по справі №524/8804/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

28.08.2018 на підставі свідоцтва про право власності на житло серії та номеру: НОМЕР_1 , виданого Департаментом житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житло - кімнату АДРЕСА_1 . 03.11.2022 зареєстровано припинення права власності.

НОРМИ ПРАВА

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3 ч.1 ст.57, ст.60 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В ст.70, ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23, 25, 30 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК 2947-14 щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК 435-15, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

ОЦІНКА СУДУ

Конструкція статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З матеріалів справи вбачається, що кімната АДРЕСА_1 набута відповідачем в процесі приватизації, що підтверджується копією свідоцтва право власності на житло серії та номеру: НОМЕР_1 .

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Отже, з урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду(постанова від 12.06.2019, 409/1959/15-ц, Касаційний цивільний суд Верховного Суду, Постанова, 12.08.2020, № 626/4/17; Касаційний цивільний суд Верховного Суду)

Отже, враховуючи те, що кімната набута відповідачем 28.08.2018 в процесі безоплатної передачі майна у власність, суд вважає, що кімната АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу не підлягає.

Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на частину коштів, які перебувають на депозитному рахунку.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу на банківському рахунку НОМЕР_2 , відкритому на ім`я відповідача обліковувались кошти в сумі 7003,38 дол. США.

Отже, суд вважає, що вказані кошти є спільною власністю подружжя.

Разом із тим, відповідно до банківської виписки вказані кошти були зняті з рахунку в грудні 2021 року, тобто в період шлюбу.

Будь-яких доказів, які б підтверджували те, що кошти були використані відповідачем не в інтересах сім`ї, а лише за власним розсудом відповідача, що слугувало б правовою підставою для здійснення їх розподілу, позивачем в ході розгляду справи надано не було.

З цих підстав суд вважає, що вимога позивача про визнання за ним права власності на частину коштів, які перебувають на депозитному рахунку задоволенню не підлягає.

Відтак, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Керуючись ст. 81, 142, 258, 259, 263 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Діна АНДРІЄЦЬ