Єдиний унікальний номер судової справи: 482/1058/20
Провадження № 22-ц/812/331/25 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

03 березня 2025 року м. Миколаїв справа №482/1058/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача - Частій І.І.,

представника відповідача ОСОБА_2 - Мірошніченка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Мірошніченком Андрієм Олександровичем, на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2024 року, ухвалене у складі головуючого судді Баранкевич В.О. в приміщенні цього ж суду в м. Нова Одеса, за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Новоодеської міської ради, про визнання права довічного успадковуваного володіння землею, визнання незаконним наказу Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та витребування земельної ділянки, -

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - ГУ Держгеокадастру), ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Новоодеської міської ради, про визнання права довічного успадковуваного володіння землею, визнання незаконним наказу ГУ Держгеокадастру, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та витребування земельної ділянки.

На обґрунтування позову посилався на таке.

Рішенням Виконавчого комітету Новоодеської міської ради від 05 квітня 1991 року йому було надано земельну ділянку площею 20 га у довічне успадковуване володіння для ведення селянського фермерського господарства в межах Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області.

08 квітня 1991 року встановлено межі земельних ділянок на місцевості.

29 квітня 1991 року він отримав два примірники державного акта, які були зареєстровані Себинською сільською радою.

03 червня 1991 року Виконавчим комітетом Новоодеської районної ради народних депутатів Миколаївської області за ним зареєстровано фермерське господарство «Надія» (далі - ФГ «Надія»). До Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ФГ «Надія» внесено 09 березня 1995 року.

На час звернення до суду він використовував земельну ділянку за призначенням та сплачував усі належні податки, проте у травні 2020 року дізнався про те, що ГУ Держгеокадастру передало належну йому земельну ділянку десятьом особам, по 2 га кожному, які невдовзі продали свої земельні ділянки ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що він втратив державний акт, а органи державної влади та місцевого самоврядування посилаються на неможливість видати йому копію державного акта, а також на те, що передачею спірної земельної ділянки у власність іншим особам порушено його право на довічне успадковуване володіння землею, позивач, уточнюючи позовні вимоги, просив:

- визнати за ним право довічного успадковуваного володіння землею загальною площею 20,00 га, в тому числі 16,00 га ріллі, 4,00 га пасовищ, наданої на підставі рішення 5-ї сесії ХХІ скликання Новоодеської районної ради народних депутатів від 05 квітня 1991 року для ведення селянського фермерського господарства в межах території Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області;

- визнати незаконним наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17 квітня 2020 року №7646-сг, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надано у власність земельну ділянку загальною площею 20,0000 га десятьом громадянам України із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства розташованих в межах території Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області;

- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №36705544, №36703924 від 28 травня 2020 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ін.№52466628 та ін.№52464691 від 01 червня 2020 року, на земельні ділянки за кадастровими номерами: :01:000:0126 та :01:000:0127, загальною площею 20,0000 га за ОСОБА_2 ;

- витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельні ділянки загальною площею 20,0000 га за кадастровими номерами: :01:000:0126 та :01:000:0127, розташованих в межах території Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області та стягнути на його користь судові витрати у розмірі 7 022 грн 40 коп.

Справа судами переглядалась неодноразово.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 20 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що до участі у справі не залучено належних відповідачів: Новоодеську районну державну адміністрацію Миколаївської області, Себинську сільську раду Новоодеського району Миколаївської області та осіб, яким згідно з оспорюваним наказом надано у власність земельні ділянки, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Вони є сторонами спірних правовідносин, а рішення суду по суті спору (у разі задоволення позову) вплине на їхні права та обов`язки.

Постановою Верховного Суду від 11 травня 2022 року рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 20 січня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд першої інстанції мав по суті вирішити вимогу про витребування спірних земельних ділянок незалежно від наявності чи відсутності вимог позивача про визнання права довічного успадковуваного володіння землею, визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оскільки за ОСОБА_2 зареєстровані спірні земельні ділянки та внесено записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2020 року та 01 червня 2020 року, то ОСОБА_2 є належним відповідачем у цій справі, до якої і були пред`явлені вимоги про витребування спірних земельних ділянок.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати зміст спірних правовідносин, обсяг заявлених позовних вимог, дослідити наявні у справі докази та зробити висновок по суті заявлених ОСОБА_1 вимог.

Також судам, крім іншого, необхідно оцінити вимоги позивача про визнання права довічного успадковуваного володіння землею, визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на предмет ефективності та належності обраного позивачем способу захисту порушеного права (див. наприклад постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Відповідно до вимог статті 417 ЦПК України, вказівки, що міститься в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Витребувані у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельні ділянки загальною площею 20,0000 га за кадастровими номерами: :01:000:0126 та :01:000:0127, розташовані в межах території Себинської сільської ради Миколаївського (колишнього Новоодеського) району Миколаївської області.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено набуття ним у довічне успадковуване володіння для ведення селянського фермерського господарства земельної ділянки площею 20,0000 га в межах Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області та вважав, що ефективним та належним способом захисту його прав є позовні вимоги про її витребування у останнього набувача.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Мірошніченко А.О., посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив його в частині витребування земельних ділянок скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні даної позовної вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на те, що всі документи були складені для передачі позивачу земельної ділянки для ведення самостійного селянського господарства, а не для такого виду користування як довічне успадковуване володіння землею.

Не містять матеріали справи жодного посилання на реквізити державного акта та дату його реєстрації, відсутня і його копія.

Між тим, факт того, що позивач не отримав відповідних прав на спірну земельну ділянку підтверджується наданими представником відповідача ОСОБА_2 листами відділу у Новоодеському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 24 лютого 2020 року № 449/177-20, Новоодеської районної ради Миколаївської області від 05 травня 2020 року № Р-10/05-57, ГУ Держгеокадастру у Миколаївської області від 09 червня 2020 року №29-14-0.22-3961/2-20. Крім того, вказував, що висновок суду про те, що ФГ «Надія» було створено на підставі спірної земельної ділянки є хибним та не відповідає матеріалам справи.

Суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги надані представником відповідача Гуліної О.В. адвокатський запит до Себинської сільської ради від 27 серпня 2020 року, який був направлений для з`ясування питання на підставі чого був підготовлений лист від 15 травня 2020 року за № 239/03-03 та відповідь сільської ради від 01 вересня 2020 року за № 419 стосовно інформації щодо реєстрації та видачі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельної ділянки ФГ «Надія».

Вказував, що у розпорядника землі були відсутні підстави запитувати згоду позивача при розпорядженні спірними земельними ділянками.

Крім того, зазначав, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем земельних ділянок, адже придбала ці земельні ділянки за відплатним, нотаріально-посвідченим договором купівлі продажу, сплатила повну суму коштів, земельні ділянки не були обтяжені та не існувало жодних обмежень на них, в свою чергу у позивача відсутні передбачені нормами земельного законодавства будь-які документи на спірну земельну ділянку.

Окрім того, вважав, що позивачем за даним позовом повинно бути саме фермерське господарство, а не ОСОБА_1 . До того ж, судом не залучено до розгляду даної цивільної справи розпорядника земельної ділянки, яким наразі є Костянтинівська територіальна громада Миколаївського району Миколаївської області, що є ще однією підставою для скасування рішення.

Матеріали справи також не містять даних про тотожність земельних ділянок вказаних позивачем та тих, що вилучаються у ОСОБА_2 . Акт обстеження не може бути тим беззаперечним доказом ідентичності земельних ділянок.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали.

24 лютого 2025 року ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області через систему «Електронний суд» подало до апеляційного суду додаткові пояснення, в яких посилалося на те, що надана позивачем довідка відділу Держземагенства у Новоодеському районі Миколаївської області № 0400 від 12 лютого 2014 року, видана для пред`явлення у Новоодеське відділення Вознесенської ОДПІ, не є підтверджуючою інформацією отримання позивачем правовстановлюючого документа на землю, яким є Державний акт встановленого зразка, з дотриманням відповідної процедури реєстрації у відповідності до законодавства чинного на момент вчинення відповідної реєстраційної дії.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, підтримавши доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_13 підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час і місце судового засідання.

Апеляційний суд на підставі частини другої статті 372 ЦПК України дійшов висновку, що неявка інших сторін та учасника справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та таке убачається з матеріалів справи, що рішенням Себинської сільської ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області від 19 липня 1990 року ОСОБА_1 , як члену колгоспу «Перемога», із земель фонду цього колгоспу виділено земельну ділянку в межах норми, передбаченої для одного колгоспного двору. Перед районною радою народних депутатів порушено питання про надання згоди на виділення землі (т. 1 а.с.40).

05 квітня 1991 року позивачу рішенням 5-ї сесії ХХІ скликання Новоодеської районної ради народних депутатів, на підставі розробленого Миколаївською філією інституту «Укрземпроект» проекту відведення, надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 20,00 га (з них: ріллі 16,00 га, пасовищ 4,00 га), для самостійного ведення селянського господарства (т.1 а.с.14, 31,32).

08 квітня 1991 року філією інституту землеустрою «Укрземпроект» встановлено в натурі (на місцевості) межі земельних ділянок гр. ОСОБА_1 20,0 га, з них: 16,0 га ріллі та 4,0 га пасовищ для ведення фермерського господарства, про що складено відповідний акт про встановлення меж (т.1, а.с.26, 88). 29 квітня 1991 року ОСОБА_1 отримав два примірники державного акта для подальшої їх реєстрації у Новоодеській районній раді (т.1, а.с.28-30).

На підставі рішення районної ради народних депутатів від 05 квітня 1991 року Виконавчим комітетом Новоодеської районної ради народних депутатів Миколаївської області за ОСОБА_1 зареєстровано ФГ «Надія» (т.1 а.с.34).

Державну реєстрацію ФГ «Надія» проведено 09 березня 1995 року (т.1 а.с.41-43).

З 1991 року ОСОБА_1 користувався вказаною земельною ділянкою, сплачував податки, подавав до державних органів звітність ФГ «Надія», головою якого він є, податкові декларації (т.1, а.с.15-23).

Відповідно до Статуту ФГ «Надія» засновником і керівником господарства є позивач ОСОБА_1 ФГ «Надія» є діючим суб`єктом господарювання, здійснює господарську діяльність з 1991 року по 2020 рік включно, подає до державних органів відповідну звітність, сплачує всі обов`язкові платежі та використовує надану його засновнику землю за цільовим призначенням.

12 лютого 2014 року за № 0400 ОСОБА_1 видано довідку Відділом Держземагентства у Новоодеськму районі Миколаївської області для пред`явлення у Новоодеське відділення Вознесенської ОДПІ про те, що відповідно земельно-кадастрової документації станом на 12 лютого 2014 року за ФГ «Надія», голова Руденко М.П., в адмінмежах Новоодеського району за межами населених пунктів числяться земельні ділянки загальною площею 20,0000 га, в тому числі с/г угідь 20,0000 га: з них ріллі 16,0000 га, пасовищ 4,0000 га на території Себинської сільської ради. Цільове призначення для ведення фермерського господарства. Категорія земель землі сільськогосподарського призначення. До вказаної довідки доданий додаток від 12 лютого 2014 року за № 0400 про те, що відділ Держземагентства у Новоодеському району Миколаївської області повідомляє, що за ФГ «Надія» голова Руденко М.П., числиться земельна ділянка в межах Новоодеського району Миколаївської області, а саме: земельна ділянка площею 20,00 га, з них: 16,00 га ріллі та 4,00 га пасовищ для ведення селянського (фермерського) господарства в межах території Себинської сільської ради, відповідно державного акту на право постійного користування землею (т.1, а.с.24-25).

Тобто? судом встановлено і з цим погоджується апеляційний суд, що у 2014 році у відділі Держземагентства у Новоодеському районі Миколаївської області були в наявності відомості щодо наявності у ОСОБА_1 державного акту на земельну ділянку та права володіння земельною ділянкою ФГ «Надія», головою якого є ОСОБА_1

24 лютого 2020 року за № 449/177-20 ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області надав довідку про те, що державний акт площею 20 га гр. ОСОБА_1 не видавався. Державний акт на земельну ділянку площею 20 га у відділі відсутній (т.1 а.с.68) та 09 червня 2020 року за № 29-14-0.22-3961/2-20 надав відповідь про те, що Головним управлінням не приймалося рішення щодо припинення права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 20,00 га, яка перебувавала у володінні ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, оскільки відповідно до даних Державного реєстру земель, а саме журналів реєстрації державних актів на право власності на землю, державних актів на право постійного користування землею, державних актів на право власності на земельну ділянку, державних актів на право постійного користування земельною ділянкою, інформація щодо видачі відповідного акту громадянину ОСОБА_1 відсутня (т.1, а.с.72).

05 травня 2020 року за № Р-10/05-57 Новоодеською районною радою Миколаївської області ОСОБА_1 надано відповідь, що надати витяг про реєстрацію державного акту на право довічного володіння земельною ділянкою на території Себинської сільської ради неможливо, у зв`язку з тим, що документація посадовими особами районної ради, відповідальними за діловодство та архівне зберігання документів Новоодеської районної ради до 2005 року до архіву районної ради не передавалась (т.1, а.с.69).

15 травня 2020 року за № 239/03-03 Себинська сільська рада Новоодеського району Миколаївської області надала ОСОБА_1 відповідь, що у 1991 році реєстрація та видача ОСОБА_1 державного акту на право довічного успадковуваного володіння здійснювалось сільською радою. Книга реєстрації державних актів в сільській раді відсутня, так як вона була передана на зберігання до архіву Новоодеського райвідділу Держкомзема України на підставі Указу Президента «Створення єдиної системи державних органів земельних ресурсів» від 05 січня 1996 року № 3496, разом із другими екземплярами Державних актів (т.1, а.с.71).

17 квітня 2020 року ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області видано наказ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність без зміни цільового призначення» громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (т. 1 а.с.73).

18, 19 та 28 травня 2020 року зазначені особи продали свої земельні ділянки відповідачці ОСОБА_2 (т. 1 а.с.44-67).

28 травня 2020 року на підставі розробленої на замовлення ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою щодо поділу (об`єднання) земельних ділених ділянок та відомостей з Державного земельного кадастру, державний реєстратор виконавчого комітету Новоодеської міської ради Гузь Т.А. зареєструвала дві земельні ділянки, (які сформовані шляхом об`єднання раніше викуплених десятьох земельних ділянок ОСОБА_2 ) - по 10,0000 га кожна, яким присвоєно наступні кадастрові номери: :01:000:0126 та :01:000:0127.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В позові ОСОБА_1 посилався на те, що отримав земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння землею на підставі Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) від 18 грудня 1990 року та на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, якими і було визначено порядок успадковування такого права.

У справі, що переглядається, предметом спору є визнання права довічного успадковуваного володіння землею, яке виникло в особи - засновника фермерського господарства на підставі державного акта, визнання незаконним наказу ГУ Держгеокадастру, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та витребування земельної ділянки.

ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року передбачав існування специфічного речового права на земельну ділянку та можливість для фізичних осіб бути суб`єктами права довічного успадковуваного володіння землею.

Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу громадянам у довічне успадковуване володіння могли надаватися землі для ведення селянського (фермерського господарства).

Вказане положення було продубльовано у частині першій статті 50 цього Кодексу, відповідно до якої громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Окремо законодавець виділяв іншу правову конструкцію - право постійного користування земельною ділянкою, підстави виникнення якого передбачено у статті 7 цього Кодексу.

Таким чином, починаючи з 1990 року законодавець чітко розмежовував поняття права постійного користування та права довічного успадковуваного володіння, правові режими яких не визнавалися тотожними. При цьому кодекс передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, наданої для ведення сільського (фермерського) господарства, - право довічного успадковуваного володіння.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Разом із тим, ЗК України № 2196-XII у редакції від 13 березня 1992 року виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачав надання земель лише у постійне та тимчасове користування.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Так, відповідно до статті 7 Кодексу земельні ділянки у постійне користування надавалися громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, сільськогосподарським підприємствам і організаціям.

Втім, виключення з Кодексу правил про право довічного успадковування володіння не означало припинення цього права, як і не було передбачено його автоматичного переходу в іншу організаційну форму.

Як суб`єктивне право, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що виникло свого часу відповідно до закону, могло бути припинене лише з підстав, передбачених законом, проте в законі таких підстав наведено не було.

Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

У подальшому ЗУ України у редакції від 25 жовтня 2001 року, починаючи з 01 січня 2002 року, обмежив коло суб`єктів права постійного користування землею виключно юридичними особами і зобов`язав постійних землекористувачів до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди (пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України.

У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року № 563-ХII «Про земельну реформу» з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом, не може бути позбавлена права на таке володіння.

На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право.

Таким чином, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, § 61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Аналіз зазначених змін у земельному законодавстві свідчить про наявність певної правової колізії, у тому числі щодо розмежування різних правових конструкцій, як то право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння.

З урахуванням зазначеного можна зробити висновок про те, що хоч дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Крім того, при вирішенні питання щодо права довічного успадковуваного володіння важливо враховувати також норми спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», що був прийнятий 20 грудня 1991 року та діяв до введення у дію Закону України «Про фермерське господарство». Зазначеними законами встановлений особливий порядок створення таких юридичних осіб як фермерське господарство. Згідно з цими законами однією з основних особливостей правового статусу фермерського та селянського (фермерського) господарств є те, що для створення фермерського господарства як юридичної особи громадянин України повинен спочатку отримати у власність або користування земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства», а вже потім зареєструвати і вести фермерське господарство.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням 5-ї сесії ХХІ скликання Новоодеської районної ради народних депутатів від 05 квітня 1991 року позивачу на підставі розробленого Миколаївською філією інституту «Укрземпроект» проекту відведення надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 20,00 га (з них: ріллі 16,00 га, пасовищ 4,00 га), для самостійного ведення селянського господарства.

08 квітня 1991 року філією інституту землеустрою «Укрземпроект» здійснено встановлення в натурі (на місцевості) межі земельних ділянок гр. ОСОБА_1 20,0 га, з них: 16,0 га ріллі та 4,0 га пасовищ для ведення фермерського господарства.

29 квітня 1991 року ОСОБА_1 отримав два примірники державного акта для подальшої їх реєстрації у Новоодеській районній раді.

На підставі рішення районної ради народних депутатів від 05 квітня 1991 року Виконавчим комітетом Новоодеської районної ради народних депутатів Миколаївської області за ОСОБА_1 зареєстровано ФГ «Надія».

Державну реєстрацію ФГ «Надія» проведено 09 березня 1995 року.

З 1991 року ОСОБА_1 користувався вказаною земельною ділянкою, сплачував податки, подавав до державних органів звітність ФГ «Надія», головою якого він є, податкові декларації.

Позивач зазначав, що він втратив державний акт, а органи державної влади та місцевого самоврядування посилаються на неможливість видати йому завірену копію державного акта.

Обставини щодо неможливості видати позивачу копію державного акта підтверджується листами від 05 травня 2020 року за № Р-10/05-57 Новоодеської районної ради Миколаївської області та від 15 травня 2020 року за № 239/03-03 Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що на звернення позивача до Новоодеського відділу Держгеокадастру, його листом від 24 лютого 2020 року №449/177-20 повідомили, що Державний акт на право постійного користування землею йому не видавався, так як відсутній запис у книзі реєстрації актів на право постійного користування. Проте вказаний лист не заслуговує на увагу, оскільки позивач просив надати копію не акта на право постійного користування землею, а копію державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_14 , колишній землевпорядник Новоодеського відділу Держкомзему України при Себинській сільській раді з 2000 року до 2008 року, пояснила, що бачила у позивача державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею та підтвердила його реєстрацію. Тому відсутні підстави вважати, що зміст листа Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області від 15 травня 2020 року за № 239/03-03 не заслуговує на увагу.

До того ж, як встановлено відповідно земельно-кадастрової документації станом на 12 лютого 2014 року за ФГ «Надія», голова Руденко М.П., в адмінмежах Новоодеського району за межами населених пунктів числяться земельні ділянки загальною площею 20,0000 га, в тому числі с/г угідь 20,0000 га: з них ріллі 16,0000 га, пасовищ 4,0000 га на території Себинської сільської ради з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства.

Судом встановлено, що у 2014 році у відділі Держземагентства у Новоодеському районі Миколаївської області були в наявності відомості щодо наявності у ОСОБА_1 державного акту на земельну ділянку та права володіння земельною ділянкою ФГ «Надія», головою якого є ОСОБА_1 . Книгу реєстрації державних актів на право довічного успадкованого володіння землею суду не надано та доказів про відсутність запису у книзі реєстрації державних актів на право довічного успадкованого володіння землею про реєстрацію державного акту на землю ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

При цьому колегія суддів також звертає увагу на те, що з 1991 року до позивача не було застосовано заходів щодо повернення самовільно зайнятих земельних ділянок.

Аналізуючи вищевказані обставини у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає доведеним те, що рішенням Новоодеської районної ради народних депутатів у встановленому законом порядку передано ОСОБА_1 у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 20,00 га (з них: ріллі 16,00 га, пасовищ 4,00 га), для самостійного ведення селянського господарства в межах Себинської сільської ради Новоодеського району, Миколаївської області.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що всі документи були складені для передачі позивачу земельної ділянки для ведення самостійного селянського господарства, а не для такого виду користування як довічне успадковуване володіння землею, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги.

При цьому колегія суддів зауважує, що положеннями статті 17 ЗК України 1990 року був передбачений порядок передачі земельних ділянок у власність Радами народних депутатів, який передбачав прийняття останніми рішень з цього питання. За частиною першою статті 23 ЗК України 1990 року право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення.

Тому сама по собі відсутність у позивача державного акту, який був виданий позивачу, з огляду на встановлені обставини та підстави набуття ним прав на спірну земельну ділянку, не є безспірним та достатнім доказом безпідставності його права на земельну ділянку, та не є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову.

За наведених обставин, безпідставними є аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не набув права на спірну земельну ділянку та не мав права на звернення до суду з цим позовом, оскільки не є користувачем земельної ділянки на праві довічного успадкованого володіння землею площею 20,00 га.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що належним позивачем за даним позовом повинно бути саме ФГ«Надія», а не ОСОБА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у пункті 22 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) зазначила, що передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство (як самостійна юридична особа), а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17).

Отже, у даній справі ОСОБА_1 є належним позивачем, оскільки передана йому у довічне успадковуване володіння земельна ділянка залишалася у його володінні і після створення фермерського господарства.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду у цій справі може вплинути на права та обов`язки Костянтинівської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області, що є ще однією підставою для скасування рішення, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Велика Палата Верхового Суду у пункті 34 постанови від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-93цс19) виснувала, що належним відповідачем є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис у Державному реєстрі (аналогічний висновок міститься у пункті 36 постанов Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження №11-377 апп18).

Також Велика Палата Верховного Суду у пункті 55 постанови від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18 (провадження № 12-24гс19), виснувала, що спір про визнання недійсними наказу про передачу майна та свідоцтва на право власності на майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав на спірне майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється. Участь органів державної влади та органів місцевого самоврядування як співвідповідачів (якщо позивач вважає їх винними у порушення своїх прав) у такому спорі не замінює його приватноправового характеру.

Оскільки за ОСОБА_2 зареєстровані спірні земельні ділянки та внесено записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2020 року та 01 червня 2020 року, то ОСОБА_2 є належним відповідачем у цій справі, до якої і були пред`явлені вимоги про витребування спірних земельних ділянок.

Щодо вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:000:0126 та :01:000:0127.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до глави 29 цього Кодексу.

Глава 29 ЦК України, в тому числі, регулює поняття негаторних і віндикаційних способів захисту.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав».

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 зазначав, що спірні земельні ділянки сформовані із земельної ділянки площею 20,00 га, яка йому передана у довічне успадковуване володіння. Спірні земельні ділянки були передані у власність десятьом особам в розмірі по 2,0000 га кожній особі, для ведення особистого селянського господарства без обов`язкового попереднього вилучення землі з його користування, оскільки згоди на вилучення він не надавав.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Як встановлено судом до 2020 року, до передачі цієї земельної ділянки у власність десятьом особам, вказаною земельною ділянкою користувався ОСОБА_1 та його ФГ «Надія», що підтверджується Актом про встановлення меж ділянки в натурі від 08 квітня 1991 року, схемою перенесення в натуру проекту відводу земель до вказаного Акту (т.1, а.с.88-90), та Актом обстеження земельної ділянки, що знаходиться у довічному успадковуваному володінні гр. ОСОБА_1 в межах Себинської сільської ради Новоодеського району від 10 червня 2020 року, складеним комісією у складі голови ФГ «Надія» Руденко М.П., депутата Себинської сільської ради Лунгол Т.А., спеціаліста з земельних питань сільської ради ОСОБА_15 та суміжного землекористувача ОСОБА_16 (т.1, а.с.87).

Колегія суддів зауважує, що заперечуючи проти позову з посиланням на недоведеність факту, що належні ОСОБА_2 земельні ділянки є тією ж земельною ділянкою, що належала ОСОБА_1 , представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів того, що ця земельна ділянка є іншою. Не спростовано встановлених обставин і відповідачем ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області. Тому доводи апеляційної скарги щодо недоведеності ідентичності земельної ділянки позивача та земельної ділянки, що вилучається у ОСОБА_2 апеляційний суд відхиляє.

З огляду на наведене суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що право позивача на довічне успадковуване володіння спірною земельною ділянкою площею 20,00 га на час звернення із позовом до суду не припинилося, та надана ОСОБА_1 в 1991 році на праві довічного успадковуваного володіння земля, вибула із володіння ОСОБА_1 не з його волі.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на наведене суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, оцінивши відповідно до статті 89 ЦПК України надані учасниками справи докази, дійшов правильного висновку про доведеність факту формування спірних земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:000:0114; :01:000:0115; :01:000:0116; :01:000:0117; :01:000:0118; :01:000:0119; :01:000:0121; :01:000:0122; :01:000:0123; :01:000:0124, власником яких є ОСОБА_2 , із кадастровими номерами :01:000:0126 та :01:000:0127, площею 20,00 га, за рахунок земельної ділянки, яка була передана у довічне успадковане володіння позивачу ОСОБА_1 . Тому спірні земельні ділянки вибули з користування її законного володільця поза волею ОСОБА_1 та надані ГУ Держгеокадастру у власність іншим особам з порушенням норм законодавства, зокрема частини п`ятої статті 116 ЗК України.

Враховуючи викладене, є законні підстави для витребування земельних ділянок з кадастровими номерами :01:000:0126 та :01:000:0127 на користь позивача з незаконного володіння ОСОБА_2 .

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми не встановлено невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, що сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) вказано, що під час розгляду справи кінцевий набувач розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки, що не позбавляє кінцевого набувача права заявити такий позов у разі ініціювання повернення земельної ділянки власникові. Навіть у разі повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку саму вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 не позбавлена права звернутися з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавців земельних ділянок.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин і висновків, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, зводяться до необхідності переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку наданим сторонами доказам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то нового розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Мірошніченко Андрієм Олександровичем, залишити без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 04 березня 2025 року.