Справа № 302/2023/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Кожух О.А., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2024 року у складі судді Пухальського С.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ нерухомого майна зі спільної сумісної власності в особисту приватну власність одного з подружжя,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділ нерухомого майна зі спільної сумісної власності в особисту приватну власність одного з подружжя.

Позовні вимоги мотивує тим, що 27.08.2009 перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 31.10.2019 (справа № 302/1182/19, провадження 2/302/315/19). За час подружнього життя, позивачка з відповідачем вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали в одному житловому будинку, разом з двома синами: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До реєстрації шлюбу в період з червня 2002 року по серпень 2009 року сторони проживали спільно в незареєстрованому шлюбі. Саме під час проживання з відповідачем в незареєстрованому шлюбі позивачка народила двох дітей. Шлюб сторони не укладали, оскільки позивачка була неповнолітньою особою.

За час перебування у шлюбі позивач та відповідач спільною працею та зусиллями здійснили реконструкцію (капітальний) ремонт будинку в якому проживали спільно однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , та який на праві приватної власності належить матері відповідача. До цього будинку сторони зробили добудову площею понад 150 кв.м. Придбали меблі до будинку, побутову техніку як дрібну так і велику, всього на загальну суму біля 30 000 тисяч доларів США. Започаткували господарську діяльність (бізнес) щодо ритуальних послуг пов`язаних з похованням та роздрібної торгівлі, зокрема дрібних товарів, які необхідні під час здійснення ритуальних послуг. Фізичною особою підприємцем з метою здійснення вищевказаної підприємницької (господарської) діяльності себе зареєстрував відповідач 22.05.2008 року, як голова сім`ї. Грошова сума, яка перебувала в обороті з метою здійснення підприємницької діяльності становила більше 500 000 тисяч гривень.

Для здійснення підприємницької діяльності відповідачем та позивачкою, як подружжям було придбано:транспортні засоби: марки MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D, 1997 рік випуску, об`єм двигуна 2860; марки GREAT WALL -WINGLE, 2015 рік випуску, об`єм двигуна 1996 року; УАЗ 3303, 1987 рік випуску, яку відповідач продав за 3000 доларів США; MERCEDES-BENZ VITO, 1999 рік виписку, ціна 4000 доларів США; УАЗ 452 , рік випуску 1989, облаштований під ритуальні послуги поховання, вартість 2000 доларів США. Транспортними засобами подружжя володіло та користувалося на підставі нотаріально посвідчених довіреностей в подальшому такі транспортні засоби були відчужені відповідачем після розлучення з позивачкою; земельну ділянку кадастровий номер :01:017:0097, площею 0,0445, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, урочище «Піфковий город», однак право власності відповідач на цю земельну ділянку набув на підставі договору дарування. Споруджено гараж загальною площею 39,6 кв.м., по АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0047 га, виділеної для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер : :01:017:0042, цільове призначення якої в подальшому змінено для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Оскільки, гараж збудований поряд з кладовищем та є по суті магазином з складськими приміщеннями. Право власності на гараж та земельну ділянку з кадастровим номером :01:017:0042 зареєстровано 07.07.2015 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ 348856996 від 03.10.2023). На підставі вищезазначеного, позивачка ОСОБА_2 , вважає, що вищевказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності.

Однак, у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на більшу частину зазначеного вище майна на ім`я позивача або відповідача, належно підтвердити ці обставини позивачка не може, хоча такі є загальновідомими для мешканців селища Міжгір`я Хустського району Закарпатської області. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (№ 348856996 від 03.10.2023) право власності на гараж загальною площею 39,6 кв.м., по АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0047 га, кадастровий номер :01:017:0042, відповідач ОСОБА_1 зареєстрував 07.07.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24, тобто в період спільного проживання у шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 . За цих підстав позивачка з часу реєстрації нерухомого майна -гаража загальною площею 39,6 кв.м., по АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0047 га, кадастровий номер :01:017:004, гр. ОСОБА_1 , є співвласником зазначеного майна, бо таке перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя без визначення їх часток, які вважаються рівними. Відповідач відмовляється допускати позивачку до гаражу не дає їй можливість здійснювати самостійно здійснювати господарську діяльність на власний розсуд та розпоряджатися цим майном. Претензії позивачки щодо виділу частки у спільному майні відповідач ігнорує.

На даний час позивачка позбавлена можливості провести реєстрацію частки права власності зазначеного вище нерухомого майна - гаражу та земельної ділянки площею 0,0047 га, кадастровий номер :01:017:004, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ цього майна, шляхом укладення нотаріальної угоди про виділ нерухомого майна зі спільної сумісної власності в особисту приватну власність одного з подружжя, що змусило позивачку звернутись до суду з цим позовом.

За вказаних обставин позивач просила суд:

- розділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що складається із гаража, загальною площею 39,60 кв.м., під реєстраційним АДРЕСА_2 , та земельної ділянки площею 0,0047 га, кадастровий номер: :01:017:0042.

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право особистої приватної власності на нерухоме майно: (одну другу) частину гаража, загальною площею 39,60 кв.м., під реєстраційним АДРЕСА_2 та на (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,0047 га, кадастровий номер: :01:017:0042, припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на це майно.

- стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 2398,59 гри та витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2024 року позов задоволено.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином:

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право приватної власності на нерухоме майно: (одну другу) частину гаража загальною площею 39,60 м2, під реєстраційним номером АДРЕСА_2 та (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0,0047 га, кадастровий номер: :01:017:0042, припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказане майно.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1798,94 грн. (одна тисяча сімсот дев?яносто вісім гривень 94 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн (три тисячі гривень).

Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у Міжгірському районі Закарпатської області повернути ОСОБА_2 з державного бюджету 50 відсотків судового збору за одну з вимог майнового характеру, сплаченого при подачі даного позову на підставі платіжної інструкції № 0.0..1 від 01.11.2023, що становить 599,65 грн (п?ятсот дев?яносто дев?ять гривень 65 коп.).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення в частині визнання за ОСОБА_2 право приватної власності на нерухоме майно: (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0,0047 га, кадастровий номер: :01:017:0042, припинення ОСОБА_1 права власності на цю частину, розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо виділу їй земельної ділянки з кадастровим номером: :01:017:0042 та провести розподіл судових витрат у відповідності до вимог процесуального законодавства, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано те, що оскільки земельна ділянка з кадастровим номером: :01:017:0042 одержана ОСОБА_1 із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України, та державна реєстрація за апелянтом права власності на неї була проведена відділом Держкомзему у Міжгірському районі Закарпатської області 31.03.2010 року, відтак дана земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і належить ОСОБА_1 на праві особистої власності, у зв`язку з чим на думку апелянта позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині є необґрунтованими. Окрім того вказує, що при розподілі судових витрат суд першої інстанції не взяв до уваги факту часткового визнання відповідачем позову, не вірно розрахував розмір судових витрат, які підлягали поверненню з державного бюджету, а також стягненню з відповідача судового збору та витрат на правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Рішко С.І. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від ОСОБА_1 надійшло до суду клопотання про розгляд справи без її участі

Колегія суддів на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливий розгляд даної справи у відсутності нез`явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом даного апеляційного перегляду, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення суду в частині визнання за ОСОБА_2 право приватної власності на нерухоме майно: (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0,0047 га, кадастровий номер: :01:017:0042, припинення ОСОБА_1 права власності на цю частину, розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду не оскаржено та не переглядається судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що з 27.08.2009 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 31.10.2019 у справі № 302/1182/19 (а.с.13).

15 вересня 2015 року реєстраційною службою Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на гараж площею 39,60 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 15 вересня 2015 року.

Вказаний об?єкт нерухомості розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, площа 0,0047 га, кадастровий номер :01017:0042, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.14-15).

У відповіді на відзив на позовну заяву позивачкою визнано набуття ОСОБА_1 права власності на вищевказану земельну ділянку в межах норм безоплатної приватизації. Відтак, вказані обставини не підлягають доказуванню, з урахуванням положень частини 1 статті 82 ЦПК України.

Відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержання громадянином частки із земельного фонду.

Виходячи зі змісту статей 120 ЗК України та 377 ЦК України при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 березня 2018 року в справі № 686/9580/16-ц виклав висновок про те, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частки будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки у праві власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».

Суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що перехід права на спірний гараж має наслідком набуття права на земельну ділянку, що відповідає принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею), а тому спірна земельна ділянка підлягає поділу між сторонами.

Визнаючи за позивачкою право приватної власності на частину спірного нерухомого майна, судом першої інстанції також вірно припинено право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року в справі № 686/9580/16-ц .

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши вищенаведені положення, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на нерухоме майно: (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0,0047 га, кадастровий номер: :01:017:0042, припинення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказане майно.

Разом з тим, при розподілі судових витрат суд першої інстанції не врахував наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем у 2023 році заявлено дві вимоги майнового характеру про поділ спільного майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на нерухоме майно: (одну другу) частину гаража загальною площею 39,60 м2, під реєстраційним номером АДРЕСА_2 та (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0,0047 га, кадастровий номер: :01:017:0042, припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказане майно.

За подачу у 2023 році позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судовий збору становила 1 відсотка ціни позову, але не менше 1073,60 грн. та не більше 13420 грн.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема, у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.176 ЦПК України у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог ціна позову визначається загальною сумою всіх вимог.

В даній справі ціна позову (вартість гаража 427221,55 грн., з якого 213610,77 грн. та вартість земельної ділянки 26249,02 грн., з якої 13124,50 грн. (213610,77 грн. + 13124,50 грн.) становить у розмірі 226735,27 грн.

Відтак, оскільки ціна позову визначається загальною сумою всіх вимог за подачу позову з двома вимогами майнового характеру судовий збір підлягав сплаті у розмірі 2267,35 грн. (213610,77 грн. + 13124,50 грн. = 226735 грн. х 1%)

З матеріалів справи слідує, що в суді першої інстанції відповідач визнав позов щодо однієї вимоги майнового характеру про визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на нерухоме майно: (одну другу) частину гаража загальною площею 39,60 м2, під реєстраційним номером АДРЕСА_2 .

Позивачем була сплачено за подання позову судовий збір у розмірі 2398,59 грн. (а.с.1), натомість судовий збір підлягав сплаті у розмірі 2267,35 грн.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з вимогами Закону України "Про судовий збір" розрахунок розміру судового збору слід здійснювати, виходячи зі ставки, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а не з тієї суми, яка фактично була сплачена позивачем.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на те, що заявлений позивачем позов задоволено в повному обсязі, при цьому, одну вимогу майнового характеру відповідач визнав, іншу вимогу відповідач не визнав, а ціна позову визначається загальною сумою всіх вимог, відтак у відповідності до ч.1 ст.142 ЦПК України позивачу підлягало поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору за одну з вимог майнового характеру, що становить 566,84 грн., а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1700,51 грн. (2267,35 - 566,84 грн.)

Щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат слід враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

На підтвердження понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу до суду надано Договір про надання правової допомоги від 12.09.2023, ордер на надання правової (правничої) допомоги, додаткову угоду від 21.10.2023 до Договору про надання правової допомоги від 12.09.2023, квитанції про оплату за надані адвокатські послуги від 30.10.2023 на суму 5000,00 грн (а.с. 9-11, 25, 26).

Суд першої інстанції враховуючи категорію, складність і обсяг справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат та критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та спірних правовідносин, вірно дійшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, а в частині визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на нерухоме майно: (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0,0047 га, кадастровий номер: :01:017:0042, припинення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказане майно залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.141,142,374,376,381,382,384 ЦПК України апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2024 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1700,51 грн. (одну тисячу сімсот гривень п`ятдесят одну копійку) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн (три тисячі гривень).

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Міжгірському районі Закарпатської області повернути ОСОБА_2 з державного бюджету 50 відсотків судового збору за одну з вимог майнового характеру, сплаченого при подачі даного позову на підставі платіжної інструкції № 0.0..1 від 01.11.2023, що становить 566,84 грн (п?ятсот шістдесят шість гривень вісімдесят чотири копійки)

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2024 року в частині визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на нерухоме майно: (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0,0047 га, кадастровий номер: :01:017:0042, припинення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказане майно залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: