Справа № 347/2894/24
Провадження № 22-ц/4808/341/25
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої (судді-доповідача) Пнівчук О.В.,

суддів: Луганської В.М., Томин О.О.,

з участю секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду від 23 грудня 2024 року, у складі судді Крилюк М.І.,у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , служба у справах дітей Косівської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту утримання неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , служба у справах дітей Косівської міської ради, ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою, у якій просив встановити юридичний факт про те, що на його утриманні перебувають четверо неповнолітніх дітей віком до вісімнадцяти років.

Вимоги заяви обґрунтовував тим, що 26.06.2024 він уклав шлюб із ОСОБА_2 .

Його дружина від попереднього шлюбу з ОСОБА_3 ,має четверо неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Батько неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 помер.

Неповнолітні діти проживають разом з ним та дружиною однією сім`єю, ведуть спільне господарство, він, як вітчим, взяв на себе обов`язок по утриманню та вихованню дітей.

Встановлення факту утримання чотирьох неповнолітніх дітей необхідне для можливості отримання ним відстрочки від призову на військову службу.

Ухвалою Косівського районного суду від 23 грудня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , служба у справах дітей Косівської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту утримання неповнолітніх дітей.

ОСОБА_1 на вказану ухвалу суду подав апеляційну скаргу. Вважає, що відмовивши у відкритті провадження за його заявою, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що уклав шлюб з ОСОБА_2 , в якої від попереднього шлюбу є четверо неповнолітніх дітей. Неповнолітні діти дружини проживають разом з ними, з моменту укладення шлюбу заявник набув статусу вітчима, взяв на себе обов`язок утримувати дітей дружини, також обов`язки щодо виховання дітей, піклування про їх здоров`я, духовний та моральний розвиток.

Батько неповнолітніх дітей дружини ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 . Відповідно обов`язок утримання неповнолітніх дітей дружини фактично здійснює заявник.

Вважає, що встановлення факту утримання чотирьох неповнолітніх дітей необхідне для отримання ним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у ІНФОРМАЦІЯ_8 , з метою захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні та вихованні, а також його прав, як голови сім`ї, який здійснює їх утримання. Належним документом на підтвердження даного факту має бути рішення суду. Законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту, ніж звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Судом не взято до уваги, що заявник дійсно утримує чотирьох дітей віком до 18 років, і даний факт вмотивовано у змісті заяви та надано суду належні письмові докази.

Посилання суду на обставини наявності спору про право щодо участі одного з батьків у вихованні та утриманні дитини є помилковими та необґрунтованими, оскільки батько дітей ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Матір дітей ОСОБА_2 не заперечує щодо факту утримання її неповнолітніх дітей вітчимом ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції дійшов передчасних висновків щодо існуючого спору про право. Відповідно до сімейного законодавства на вітчима покладається обов`язок утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Батько неповнолітніх дітей помер, а мати через здійснення догляду за дітьми та станом здоров`я повністю та належним чином немає можливості їх утримувати. Тому вважає, що жодного спору про право у даній справі не існує.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заінтересовані особи правом на подачу відзиву не скористались.

ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , представники заінтересованих осіб ІНФОРМАЦІЯ_9 та служби у справах дітей Косівської міської ради, у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що із поданої заяви вбачається спір про право та подана заява про встановлення факту утримання неповнолітніх дітей, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , одружився з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 26.06.2024.

ОСОБА_2 від попереднього шлюбу з ОСОБА_3 , має четверо неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 31-34).

Батько дітей ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 18.08.2021.

Заявник ОСОБА_1 є вітчимом неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України, однак не є вичерпним.

Частинами 1, 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов:

- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10.04.2019 року у справі №320/948/18, від 18.01.2024 року у справі №560/17953/21.

Абзацом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» 3543-XII від 21 жовтня 1993 року, передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Таким чином, визначальним фактом є не батьківство, а саме утримання трьох і більше дітей.

З огляду на викладене, для отримання правової підстави для звільнення з військової служби заявник повинен довести факт перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток дитини.

Велика Палата Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 вказує, що правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного утримання неповнолітніх дітей особою, яка не має з нею кровного споріднення (як заявник у цій справі), є доведеність існування обставин, в силу яких обсяг прав матері та/або біологічного батька дитини обмежується або припиняється.

У даній справі заявник стверджує про те, що з моменту перебування у шлюбних стосунках з ОСОБА_2 її неповнолітні діти від попередніх відносин проживають разом з ними та знаходяться на його утриманні.

Згідно з ч. 1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 268 СК України).

Положеннями ст. 268 СК України закріплений обов`язок вітчима утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів, сестер, або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Велика Палата Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 виснувала, що оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

У цій справі долучено довідку №568 від 02.12.2024, видану Шешорським старостинським округом Косівського району Івано-Франківської області, в які зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 офіційно не працюють, ведуть спільне господарство та разом виховують та утримують чотирьох неповнолітніх дітей.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт утримання ним неповнолітніх дітей своєї дружини, проте встановлення такого факту впливає на обсяг прав та обов`язків матері щодо утримання неповнолітніх дітей.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків в утриманні дітей, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Таким чином, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника та дітей заінтересованої особи.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі матері в утриманні дітей. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій матері та може вирішуватись у межах спору про право за загальним правилом у позовному провадженні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Косівського районного суду від 23 грудня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.М. Луганська О.О. Томин