Справа № 463/7860/24
Провадження № 2/463/311/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Нора Н.В.

за участю секретаря судового засідання - Заверухи О.Б.

представника відповідача - Онищака М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові про стягнення моральної шкоди та матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача, просить стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, на його, ОСОБА_1 , користь кошти в сумі 1000000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, окрім цього просить стягнути матеріальну шкоду у розмірі 29,00 грн., понесену за направлення на адресу Личаківського районного суду м. Львова скарги на невнесення працівниками Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Львові відповідних відомостей, на підставі заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.01.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Свої вимоги обґрунтовує порушенням органу державної влади, а саме Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місці Львові, які виражалися у невнесенні відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви позивача від 06.01.2022 року про вчнене кримінальне правопорушення. Разом з тим, він отримав відповідь, що йому відмовлено у внесенні відповідних відомостей.Таку відмову позивач оскаржив в порядку, передбаченому КПК України і ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 05.04.2022 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, невідкладно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться в заяві про вчинення кримінального правопорушення. Грубе порушення норми ст.ст. 19,40,64,68 Конституції України та норми КПК України з боку Державного бюро розслідувань, Територіальне управління, розташоване у місті Львові, що підтверджується ухвалою Личаківського районнного суду м.Львова від 05.04.2024 року по справі №463/885/22, це свідоме глузування органів державної влади України тому, що я в короткі терміни не зміг захистити свої права в результаті чого йому було спричинено моральну шкоду, яка полягала у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з порушенням прав, було порушено нормальні ділові зв`язки через неможливість продовження активної діяльності порушено стосунки з оточуючими людьми так як всі родичі та знайомі глузують, стверджуючи, що я і не веду свою діяльність в межах закону , адже кожне рішення органу державної влади , яке відмовляє в задоволенні вимог говорить, що мої вимоги незаконні.

Від представника відповідача надійшов відзив, в якому зазначає, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому, як зазначив Верховний Суд під час розгляду справи № 686/27967/19 (постанова від 19.05.2021) сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Отже, сам факт задоволення скарги позивача на бездіяльність слідчого щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 05.04.2022 року не встановлено факт заподіяння шкоди та позивачем не доведено причинного зв`язку через невнесення слідчим до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення із шкодою, яка, на його думку, настала.

Окрім як ухвали слідчого судді позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, а відтак, вважає позовні вимоги недоведеними в частині заподіяної йому шкоди та причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача, хоча за змістом статті 81 ЦПК України саме позивач зобов`язаний був довести ці обставини.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначає, що у позовній заяві він чітко надав докази підтвердження факту заподіяння моральної шкоди відповідачем, за яких обставин, якими діями відповідача, ступінь вини заподіювача та грошової оцінки такої. Вважає, що представник відповідача зобов`язаний був застосувати норми Конституції України як норми прямої дії та визнати позовні вимоги позивача, або заперечити, зокрема, факти заподіяння шкоди. Також зазначає про порушення, допущені представником відповідача у відзиві.

Передставником відповідача було подано заперечення, у яких останній звертає увагу на те, що у вказаній справі спір стосується деліктних правовідносин заподіяння шкоди у позадоговірних зобов`язаннях (глава 82 ЦК України). Як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 920/715/17 (постанова від 12.03.2019) необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Однак, у справі, яка розглядається, позивач не надав жодного доказу про заподіяння йому шкоди, а також не надав доказів про причинно-наслідковий зв`язок між діями та шкодою, що свідчить про безпідставність позовних вимог. З цих же підстав вважає недоречними є аргументи сторони позивача про неподання відповідачем тих чи інших доказів, оскільки у деліктних правовідносинах відповідач доводить лише відсутність своєї вини, проте за умови, що позивач довів наявність зазначених вище трьох обов`язкових умов. З урахуванням наведеного просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою судді від 23 серпня 2024 року постановлено вказану справу прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, розпочати підготовче провадження.

Від позивача надійшло клопотання, в якому просить розгляд позовної заяви Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Львові про стягнення матеріальної та моральної шкоди за відсутності позивача, позовну заяву підтримує в повному обсязі, проти залучення третіх осіб на стороні відповідача та проти заочного рішення - не заперечує.

Ухвалою підготовчого засідання від 12 березня 2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи); учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно зі ст.80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з ч.2 ст.48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

В силу вимог ч.3 ст.58 ЦПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.01.2022 року на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, надійшло із Львівської обласної прокуратури звернення ОСОБА_1 щодо неправомірних дій службових осіб Державного бюро рослідувань, які полягали у невнесення працівниками Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, відповідних відомостей та визнання позивача потерпілим.

Листом старшого слідчого першовго слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місці Львові Куманським О. позивачу ОСОБА_1 було повідомлено, що відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки у заяві не наведено достатньо відомостей про обставини, які б свідчили про факт вчинення кримінальних правопорушень.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 05.04.2022 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, невідкладно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться в заяві про вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а статтею 56 закріплено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Крім цього, згідно з ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

В той же час ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, який відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинен враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Незгода позивача із діями старшого слідчого першовго слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місці Львові, при розгляді заяви про вчинене кримінальне правопорушення, які були оскаржені представниками юридичної особи в порядку, передбаченому КПК України, та покладення ухвалою слідчого судді на уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, обов`язку невідкладно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться в заяві про вчинення кримінального правопорушення, самі по собі не свідчать про завдання позивачу шкоди та відповідно не є достатньою правовою підставою для її відшкодування, а свідчить про реалізацію позивачем, ОСОБА_1 , передбаченого КПК України права на оскарження рішень, дій та бездіяльності органу досудового розслідування та не є безумовним та безспірним доказом заподіяння позивачу шкоди.

Як зазначив Верховний Суд під час розгляду справи № 686/27967/19 (постанова від 19.05.2021), сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Крім цього, як зазначив Верховний Суд під час розгляду цивільної справи №596/818/20 (постанова від 26.07.2021) реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач.

Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і шкодою, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Щодо позовної вимоги про матеріальну шкоду у розмірі 29,00 грн., понесену за направлення на адресу Личаківського районного суду м. Львова скарги на невнесення працівниками Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, відповідних відомостей на підставі заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.01.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, то слід зазначити таке.

Відповіднод о ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як випливає з статті 1166 ЦК України, відшкодування шкоди можливе за таких умов: 1) завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи; 2) дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними. 3) причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла; 4) вина особи, яка завдала шкоду.

Таким чином, посилання позивача на понесені ним витрати (відправка рекомендовного листа) в межах заявленої вимоги про відшкодування майнової шкоди, слід довести протиправність дій відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, чого позивачем, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, доведено не було.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, про стягнення суми коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000,00 грн. та 29,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, місцезнаходження: м.Львів, вул.М.Кривоноса, 6 .

Повне рішення складене 28.02.2025 року.

Суддя: Нор Н.В.