ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/4602/23 Номер провадження 22-ц/814/554/25Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар:Пєшков В.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Київського районного суду міста Полтави від 18 вересня 2024 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року до Полтавського районного суду Полтавської області звернулося Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» з позовом до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих коштів.

В позовній заяві вказували на те, що 12.10.2021 року між ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_2 було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/206294169. У відповідності до умов вказаного Полісу позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Geely» днз НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.

27.07.2022 року ОСОБА_1 звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування за Полісом №ЕР/206294169, посилаючись на той факт, що належний йому транспортний засіб «Nissan» днз НОМЕР_2 , було пошкоджено під час ДТП, що мала місце 20.07.2022 року о 19 год. 19 хв., в м.Полтаві по вул.Європейській з вини водія ОСОБА_2 , котрий керував забезпеченим транспортним засобом «Geely» днз НОМЕР_1 . На підставі наданих їм документів, вказану подію було визнано страховим випадком, та відповідно до чого було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 120000 грн. Однак, в подальшому стало відомо, що відповідно до постанови Октябрського районного суду м.Полтави від 31.08.2022 року, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності водія ОСОБА_2 за вчинення ДТП, що мало місце 20.07.2022 року о 19 год. 19 хв., в м.Полтаві по вул.Європейській, було закрито в зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Відтак з урахування вказаного у відповідача ОСОБА_1 були відсутні правові підстави для отримання страхового відшкодування за полісом №ЕР/206294169. З метою досудового врегулювання спору відповідачеві було направлено Претензію про відшкодування збитків в порядку регресу. Проте, жодних дій з боку відповідача на повернення коштів вчинено не було. В зв`язку з чим, просять суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» страхове відшкодування за завдані збитки в порядку регресу в розмірі 120000 грн., а також витрати по сплаченому судовому збору в розмірі 2147,20 грн.

04.03.2024 року судом винесено заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» страхове відшкодування за завдані збитки в порядку регресу в розмірі 120000 грн. та судові витрати в розмірі 2147,20 грн.

Ухвалою суду від 14.08.2024 року скасовано заочне рішення від 04.03.2024 року у справі №545/4602/23 за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих коштів.

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 18 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих коштів відмовлено .

В апеляційному порядку рішення оскаржив позивач ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Скарга мотивована тим , що рішення прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального права.

Скаржник вказує, що згідно ЗУ №1961 IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності є майнові інтереси , що не суперечать законодавству України , пов`язані з відшкодуванням особою , цивільно правова відповідальність якої застрахована , шкоди заподіяної життю , здоровю майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу . Страховим випадком відповідно до вказаного закону є дорожньо-транспортна пригода , що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу , внаслідок якої настає цивільно правова відповідальність особи , відповідальність якої застрахована , за шкоду заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Проте , з матеріалів справи вбачається , що належних та допустимих доказів наявності вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП, ст. 130 КУпАП за фактом ДТП яка мала місце 20.07.2022 року о 19 год. 19 хв. в м.Полтаві по вул..Європейській немає.

У зв`язку із вказаним апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 18 вересня 2024 року , та ухвалити нове про задовлення позовних вимог в повному обсязі.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому останній просить рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 12.10.2021 року між ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_2 було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/206294169.

У відповідності до умов вказаного Полісу позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Geely» днз НОМЕР_1 сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.

27.07.2022 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування за Полісом №ЕР/206294169, посилаючись на той факт, що належний йому транспортний засіб «Nissan» днз НОМЕР_2 , було пошкоджено під час ДТП, що мала місце 20.07.2022 року о 19 год. 19 хв., в м.Полтаві по вул.Європейській з вини водія ОСОБА_2 , котрий керував забезпеченим транспортним засобом «Geely» днз НОМЕР_1 (зворотній а.с.8).

На підставі наданих ОСОБА_1 документів, ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» вищевказану подію було визнано страховим випадком, та відповідно до чого було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 120000 грн.

Факт виплати ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 120000 грн. підтверджується страховим актом №036/037/021669/22/1 (а.с.13) та Платіжною інструкцією №153753814 від 02.11.2022 року.

Як вбачається з наданої до суду копії постанови Октябрського районного суду м.Полтави від 31.08.2022 року по справі №554/6973/22 (а.с.7), провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності водія ОСОБА_2 за вчинення ДТП, що мало місце 20.07.2022 року о 19 год. 19 хв., в м.Полтаві по вул.Європейській, було закрито в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки районним судом обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи слідуюче.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1188 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема, статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як вбачається з висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 4 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. ( висновок викладений в постанові Верховного суду від 26 квітня 2022 року справа №184/1461/20 ц).

З урахування викладеного спростовуються доводи апеляційної скарги щодо ненастання обов`язку страхової компанії щодо сплати страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю вини водія ОСОБА_2 , оскільки постановою Октябрського районного суду м.Полтави від 31 серпня 2022 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 124, 130 КУпАП, щодо ОСОБА_2 у зв`язку із відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано належними і допустимими доказами, правильним є висновок суду про те, що факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 20 липня 2022 року , та вина в ній транспортного засобу «Geely» днз НОМЕР_1 підтверджуються постановою про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП на підставі ст 247 КУпАП, яка набрала законної сили та є обов`язковою для суду.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі№ 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, як то передбачено статтею 81 ЦПК України і є його процесуальним обов`язком, щодо відсутності вини транспортного засобу «Geely» днз НОМЕР_1 в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 20 липня 2022 року, із клопотанням про призначення судової авто технічної експертизи позивач не зверталася , суд же відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що страхое відшкодування відповідачем було отримано правомірно , на підставі наданих ним документів полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та страхового акту.

У відповідності до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За наявності доведення того , що виплата страхового відшкодування сталася на підставі документів складених страховиком (акт огляду транспортного засобу від 22 липня 2022 року/ страховий акт ПрАТ «УПСК») окрім того з боку позивача добровільно , наявність рахункової помилки позивачем не доведена, дійсність документів не спростована , маючи таку можливість страховиком у виплаті страхового відшкодування не відмовлено, відтак доводи апеляційної скарги не знаходять свого підтвердження та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем не спростовано правильність висновку суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов