Справа № 167/1293/24
Номер провадження 2/167/77/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року місто Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Н.В. Шептицької,

з участю:

секретаря судового засідання О.А. Ващук,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

23.12.2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.10.1991 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Топільненською сільською радою Рожищенського району Волинської області, актовий запис №9.

Від шлюбу народились діти: син ОСОБА_3 , 1992 року народження, син ОСОБА_4 , 1993 року народження.

В період шлюбу сторони розпочали будівництво індивідуального житлового будинку і з початку та до завершення будівництва: будівельні роботи, купівля матеріалів та інші послуги здійснювались спільними зусиллями, за спільні кошти, як подружжя.

Після завершення будівництва, 14.12.2000 року Волинським обласним бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 121,6 кв.м, житловою 88,9 кв.м.

21.12.2000 року Волинським обласним бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності на житловий будинок серії АБ №07465, відповідно до якого ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Після завершення будівництва сторони вселились в житловий будинок, де постійно проживали до фактичного припинення між ними сімейних відносин.

28.12.2015 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується рішенням Рожищенського районного суду Волинської області.

На даний час позивач надалі постійно проживає та здійснює утримання житлового будинку, де також зареєстроване її місце проживання, що підтверджується відповідними записами будинкової книги.

За час проживання та після розірвання шлюбу спору між сторонами щодо спільного майна, зокрема будинку, не виникало.

Відповідач не заперечував право позивача на частки спірного будинку, проте відмовляється здійснити поділ вказаного житлового будинку, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем неодноразово вживалися заходи досудового врегулювання спору, однак відповідач ухиляється від вчинення необхідних для цього дій.

Враховуючи вищенаведене, просить визнати за ОСОБА_1 право власності на частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2025 року, справу передано на розгляд головуючому судді І.Т. Гармай (ас 34), яка ухвалою від 24.12.2024 року задовольнила заяву про самовідвід судді (ас 36-36).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2024 року, справу передано на розгляд головуючому судді Н.В. Шептицькій (ас 39).

З інформації з ЄДДР встановлено місце реєстрації відповідача (ас 40).

Ухвалою головуючого судді від 26.12.2024 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, розгляд справи в підготовчому засіданні призначено на 22.01.2025 року (ас 41-42), яке ухвалою суду від 22.01.2025 року відкладено до 18.02.2025 року (ас 55-56). 18.02.2025 року в підготовчому засіданні оголошено перерву до 04.03.2025 року.

Учасники справи, які вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи, в підготовче засідання не з`явилися.

18.02.2025 року позивач подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності та у відсутності її представника, позов підтримує, проти ухвалення рішення в підготовчому засіданні не заперечує (ас 66).

18.12.2025 року відповідач подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає повністю, проти ухвалення рішення в підготовчому засіданні не заперечує (ас 67).

Суд ухвалив: розгляд справи у підготовчому засіданні проводити у відсутності учасників справи, згідно частини 1 статті 198, частини 1 статті 223 ЦПК України.

У відповідності до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи ту обставину, що станом на день проведення підготовчого засідання відповідач визнав позов повністю і дане визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд доходить висновку про ухвалення рішення у підготовчому засіданні.

Згідно частин 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття рішення у цій справі є 04.03.2025 року - дата складення повного судового рішення.

У підготовчому засіданні дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який зареєстрований 05.10.2991 року Топільненською сільською радою Рожищенського району Волинської області, актовий запис №9.

Від шлюбу народились діти: син ОСОБА_3 , 1992 року народження, син ОСОБА_4 , 1993 року народження.

В період шлюбу сторони розпочали будівництво індивідуального житлового будинку.

Після завершення будівництва, 14.12.2000 року Волинським обласним бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа - 121,6 кв.м, житлова 88,9 кв.м.

21.12.2000 року Волинським обласним бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності на житловий будинок серії АБ №07465, відповідно до якого, ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивач зареєстрована в спірному будинковолодінні.

28.12.2015 року шлюб між сторонами було розірвано.

Дані встановлені обставини підтверджуються письмовими доказами: свідоцтвом про одруження від 05.10.1991 року (ас 6), рішенням Рожищенського районного суду Волинської області у справі №167/1508/15-ц від 28.12.2015 року (ас 7), свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 21.12.2000 року (ас 8), технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна (ас 9-12), будинковою книгою (ас 13-18), звітом про оцінку житлового будинку (ас 19-27).

Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права.

Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналізуючи норми вищенаведеного законодавства, що регулює право власності на спільне майно подружжя, суд доходить висновку, що спірне будинковолодіння є спільною сумісною власністю сторін, виходячи з того, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі, коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Вказаний висновок грунтується на висновках ВС, що викладені у постанові від 04.03.2021 року ( справа № 343/1294/18, провадження № 61-14494св20), у постанові від 22.02.2021 року ( справа № 264/2232/19, провадження № 61-10958св20), у постанові Великої Палати ВС від 22.09.2022 року ( справа № 125/2157/19, провадження № 14-40цс21).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

У ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 368 і ч. 2 ст. 372 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суд звертає увагу на те, що згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд враховує, що виключно позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права і що в результаті визначення розміру частки між позивачем і відповідачами припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю і за позивачем слід визнати право власності на частини спірного будинковолодіння.

Враховуючи визнання позову відповідачем і незаперечення щодо стягнення з нього судових витрат, понесених позивачем при сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу, то судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 77-81, 83, 141, 196-200, 223, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на (одну другу) частини житлового будинку загальною площею 121,6 кв.м з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 275 (дві тисячі двісті сімдесят п`ять) гривень 16 (шістнадцять) копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Дата складення повного тексту рішення суду: 04.03.2025 року.

Головуючий суддя Н.В. Шептицька