Дата документу 19.02.2025 Справа № 332/4219/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/4219/24 Головуючий у 1-й інстанції: Ретинська Ю.І.
Провадження № 22-ц/807/344/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 рокум. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький ливарно-механічний завод» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він у період з 03.10.1996 року по 02.06.2023 рік працював на підприємствах: Публічне акціонерне товариство «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький ливарно-механічний завод». Загальний стаж роботи в шкідливих умовах на вказаних підприємствах складає 23 роки 2 місяці.

02.06.2023 позивач був звільнений з ТОВ «Запорізький ливарно-механічний завод» за ст. 36 п. 1 КЗпП України (за згодою сторін), наразі не працює.

Відповідно до Медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 17.08.2023, протокол № 1712, виданим ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» (Дніпропетровська область, м. Кривий ріг) та до п. 9 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 06.09.2023 (форма П-4) (далі - Акт), йому встановлено професійні захворювання:

1. Хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії), група В. ЛН другого ступеня (J68.4).

2. Радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня) (М54.1).

Датою встановлення остаточного діагнозу є 17.08.2023 року.

Згідно пунктів 17, 18 Акту хронічне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, які перевищували нормативне значення, неякісного проведення медичного огляду.

Причиною виникнення отриманих професійних захворювань є наявність на робочих місцях на ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» та ТОВ «Запорізький ливарно-механічний завод» шкідливих виробничих факторів (перелік яких визначено у пункті 18 цього Акту).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААГ № 169307 від 16.10.2023 йому встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності - професійне захворювання (інвалідність встановлено безстроково).

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серія 12 ААА № 125184 від 16.10.2023, ступінь втрати його професійної працездатності складає 60%.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд з урахуванням часу роботи на підприємствах, стягнути з ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» 70 860 грн., з ТОВ «Запорізький ливарно-механічний завод» - 29 140 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький ливарно-механічний завод» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану в результаті професійного захворювання, в розмірі 42 516,00 грн. без її подальшого оподаткування.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький ливарно-механічний завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану в результаті професійного захворювання, в розмірі 17 484,00 грн. без її подальшого оподаткування.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь держави судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 514 гривень 95 копійок.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький ливарно-механічний завод» на користь держави судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 211 гривень 77 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» Ніколенко М.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині стягнення з ПАТ «Запоріжсталь» на користь ОСОБА_1 42 516,00 грн. моральної шкоди та стягнення на користь держави 514,95 грн. судового збору скасувати, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права - ст. 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, не були застосовані судом до спірних правовідносин норми матеріального права - ст. 19 Конституції України, Постанови КМУ «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві» від 17.04.2019р. № 337 (надалі - Постанова КМУ № 337), Наказ МОЗ України від 21.05.2007р. № 246 «Про затвердження Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій».

Судом першої інстанції залишено поза увагою ті обставини, що ПАТ «Запоріжсталь» не було останнім місцем роботи позивача, де були шкідливі фактори виробничого середовища та умови для виникнення профзахворювання. Законодавством передбачено, що визначення підприємства, яке винне у виникненні хронічного профзахворювання особи, здійснюється не судом під час розгляду справи про стягнення моральної шкоди і не комісією з розслідування хронічного професійного захворювання (далі - ХПЗ) на етапі розслідування його причин, а здійснюється саме лікувально-експертною комісією Спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я.

Як свідчать матеріали справи, позивач звільнився з ПАТ «Запоріжсталь» 29.07.2016р. у зв`язку з переведенням до ТОВ «Запорізький ливарно-механічний завод».

При працевлаштуванні у ТОВ «Запорізькій ливарно-механічний завод» позивач на виконання вимог ст. 1.4. Наказу МОЗ України від 21.05.2007р. N 246 «Про затвердження Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій» пройшов медичний огляд, та на момент проходження медичного огляду позивач був здоровий та придатний до роботи, професійних захворювань (у даному випадку на підприємстві ПАТ «Запоріжсталь») виявлено не було. Зазначені обставини, як найкраще свідчать про те, що на момент звільнення позивача з ПАТ «Запоріжсталь» у нього не було навіть ранніх ознак профзахворювання.

Крім того, судом стягнуто суму моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням, з формулюванням по тексту судового рішення - «…без її подальшого оподаткування», тобто судом не застосовані (неправильно застосовані) норми п.п. 14.1.180 пункту 14.1 ст. 14; п.п. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162; та п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, норми ст.ст. 6 та 19 Конституції України.

Зауважує, що зазначення в рішенні суду щодо стягнення маральної шкоди без урахування утримання податків нівелює дію норм податкового законодавства, які визначають роботодавцю сплачувати дохід з утриманням сум податків за рахунок доходу, що виплачується.

Інші учасники справи рішення суду не оскаржили.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення суду оскаржується в частині вирішених вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про стягнення моральної шкоди, завданої в результаті професійного захворювання, в розмірі 42 516,00 грн. без її подальшого оподаткування, а також щодо стягнення з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь держави судового збору в сумі 514,95 грн. В іншій частині, а саме, в частині вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Запорізький ливарно-механічний завод» про стягнення моральної шкоди, завданої в результаті професійного захворювання, рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про стягнення моральної шкоди, завданої в результаті професійного захворювання, в розмірі 42 516,00 грн. без її подальшого оподаткування, а також щодо стягнення з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь держави судового збору в сумі 514,95 грн.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із характеру отриманих позивачем захворювань, внаслідок яких він, будучи до цього працездатним чоловіком, визнаний інвалідом третьої групи з втратою 60% професійної працездатності безстроково. Вказані обставини свідчать про істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача та необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя, на підставі чого суд дійшов висновкупро стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди в загальному розмірі 60 000,00 грн., розподіливши її пропорційно до його стажу роботи на підприємствах, і вважав, що саме така сума є достатньою, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 03.10.1996 року по 02.06.2023 рік працював на підприємствах: Публічне акціонерне товариство «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький ливарно-механічний завод», 02.06.2023 був звільнений з ТОВ «Запорізький ливарно-механічний завод» за ст. 36 п. 1 КЗпП України (за згодою сторін), що підтверджується копією трудової книжки.

Відповідно до Медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 17.08.2023, протокол № 1712, виданим ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» (Дніпропетровська область, м. Кривий ріг) та до п. 9 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 06.09.2023 (форма П-4), ОСОБА_1 встановлено професійні захворювання:

1. Хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії), група В. ЛН другого ступеня (J68.4).

2. Радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня) (М54.1).

Згідно пунктів 17, 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) хронічне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, які перевищували нормативне значення, неякісного проведення медичного огляду.

Причиною виникнення отриманих професійних захворювань є наявність на робочих місцях на ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» та ТОВ «Запорізький ливарно-механічний завод» шкідливих виробничих факторів (перелік яких визначено у пункті 18 цього Акту).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААГ № 169307 від 16.10.2023 позивачу встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності - професійне захворювання (інвалідність встановлено безстроково).

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серія 12 ААА № 125184 від 16.10.2023 - ступінь втрати професійної працездатності складає 60%.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), згідно зі ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рн/2004 констатує, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач за час перебування з відповідачами в трудових правовідносинах під час тривалого виконання роботи в ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» (стаж 16 років 5 місяців) та ТОВ «Запорізький ливарно-механічний завод» (стаж 06 років 9 місяців) через вплив шкідливих виробничих факторів, отримав ряд професійних захворювань, в результаті чого йому 16.10.2023 року встановлена третя група інвалідності із втратою професійної працездатності 60% безстроково.

Колегія суддів вважає встановленим та доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я під час виконання трудових обов`язків, відповідальність за що покладається на ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» та ТОВ «Запорізький ливарно-механічний завод».

Факт встановлення професійних захворювань позивачу внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах праці на ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» та ТОВ «Запорізький ливарно-механічний завод» фактично не спростовано відповідачами.

Медичний висновок про наявність хронічного професійного захворювання та Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання підприємствами не оскаржувалися та недійсними не визнавалися.

Доводи про те, що позивач був обізнаний із шкідливими умовами праці, добровільно погодився на них, під час роботи на підприємстві на стан здоров`я не скаржився, за результатами періодичних медичних оглядів визнавався придатним для роботи за професією, апеляційним судом відхиляються через те, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці та його обов`язок дбати про своє здоров`я жодним чином не знімає з відповідачів обов`язку виконувати вимоги ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» щодо забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та не звільняє від відповідальності за їх невиконання.

Колегія суддів зазначає, що причиною професійного захворювання позивача є не сама по собі робота в шкідливих умовах, а робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого процесу.

Визнання позивача придатним для роботи за професією за результатами періодичних медичних оглядів не виключає наявність у нього хронічних професійних захворювань і, відповідно, відповідальність підприємства за шкоду, спричинену ушкодженням здоров`я.

При вирішені спірних правовідносин судова колегія керується висновками Конституційного Суду України, викладеними в п.4.1 рішення від 27.01.2004 р. по справі №1-рп/2004, відповідно до яких сам по собі факт ушкодження здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків і встановлення стійкої втрати працездатності, незалежно від його ступеня, свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Матеріали справи містять письмові докази про те, що позивач має ряд хронічних захворювань, зокрема, хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії), група В. ЛН другого ступеня (J68.4); радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня) (М54.1); не має змоги вести звичайне життя, потребує амбулаторного та стаціонарного лікування, визнаний інвалідом, у зв`язку з чим не може повноцінно себе утримувати. Вищевказане однозначно викликає у позивача відповідні фізичні та душевні страждання і вимагає від нього докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Твердження про відсутність доказів спричинення позивачу моральної шкоди судова колегія вважає неприйнятними, оскільки вони об`єктивно спростовуються встановленими вище обставинами.

Визначаючи розмір моральної шкоди, відповідно до ст. 23 ЦК України, судом першої інстанції обґрунтовано враховано характер порушення прав позивача, ушкодження здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, глибину фізичних і моральних страждань позивача, погіршення його здібностей або позбавлення можливості їх реалізації, характер отриманих ним захворювань, внаслідок яких він, будучи до цього працездатним чоловіком у віці 49 року, визнаний інвалідом третьої групи з втратою 60% професійної працездатності безстроково, йому протипоказана важка фізична праця, стато-динамічні навантаження, тобто він втратив можливість працювати за обраною професією та мати джерело доходу у вигляді заробітної плати, він періодично вимушений проходити лікування в лікарняних установах, на що вимушений витрачати як фізичні, так і матеріальні ресурси.

Вказані обставини свідчать про істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача та необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

При визначені розміру моральної шкоди не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Крім того, розмір моральної шкоди не залежить від розміру майнової шкоди.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості виходив з встановлення факту завдання позивачу шкоди здоров`ю на виробництві, встановлення шістдесяти відсотків втрати професійної працездатності, врахував характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, стан його здоров`я та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» на користь позивача моральної шкоди в розмірі 70,86% від загального розміру спричиненої моральної шкоди, що складає 42 516,00 грн., виходячи з того, що загальний стаж роботи позивача на обох підприємствах із шкідливими умовами праці становить 23 роки 2 місяців, з них на ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» - 16 років 5 місяців

Суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування з кожного відповідача в залежності від стажу роботи позивача на кожному підприємстві, що відповідає вимогам ст. 1190 ЦК України, згідно з ч. 2 якої за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», №12868/05, рішення від 10.12.2009р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004р.)

Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яке набрало чинності 23 травня 2020 року, внесено зміни до п.п. 164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

Законодавство у сфері оподаткування встановлює, що будь-який дохід, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного періоду, підлягає оподаткуванню згідно положень ст. 164 Податкового кодексу України.

При цьому, пп. 164.2.14 Податкового кодексу України має деякі винятки із загального правила, за якими не оподатковуються, зокрема, і суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Аналогічну правову позицію з цього питання викладено у постанові Верховного Суду у справі № 180/683/13-ц від 25 липня 2018 року, за якою Верховний Суд встановив, що Податковий кодекс України визначає види отриманих фізичними особами доходів, які зараховують до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 ПКУ), і доходів, які не беруть до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (ст. 165 ПКУ).

При цьому Верховний Суд звернув увагу, що згідно з пп. «а» пп. 164.2.14 до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку належить зараховувати дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Тобто суми, які за рішенням суду стягують на користь платника податків для відшкодування збитків, завданих останньому внаслідок заподіяння шкоди його життю та здоров`ю, оподаткуванню не підлягає.

Проте, Законом № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України», якими підпункт «а» підпункту 164.2.14 доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом». Зазначена норма набрала чинності з 23.05.2020.

За приписами статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За текстом цього підпункту поняття моральної шкоди не поділено на категорії осіб, оскільки визначено тільки її загальне поняття, суми якого можуть бути стягнуті з різних підстав.

Таким чином, обмеження її розміру для платників податку, на користь яких за рішенням суду стягнуто суму моральної шкоди, спричинену внаслідок заподіяння шкоди їх життю та здоров`ю, погіршує конституційні права та законні інтереси таких осіб. Саме таку категорію платників податків законом було звільнено від оподаткування стягнутих за рішенням суду сум моральної шкоди, що закріплено у вище вказаному правовому висновку ВС.

Аналогічного висновку також дійшов Верховний Суд в ухвалі від 04 серпня 2021 року по справі № 332/2120/20, провадження № 61-11843ск21.

Посилання в апеляційній скарзі на відповідні правові висновки Верховного Суду є безпідставними, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

Отже, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інших належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містять, її доводи зводяться до переоцінки доказів та не свідчать про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскарженій частині ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині судове рішення не оскаржувалось, тому апеляційним судом не переглядалось.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко