Справа № 373/271/25
Номер провадження 2/373/386/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Залеської А.О.,

за участю секретаря судових засідань Руденко О.М.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення,

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом та просить виселити ОСОБА_2 з належного їй будинку АДРЕСА_1 . Також просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати у виді судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Позов обґрунтовано тим, що з лютого 2011 року по 11.10.2023 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали у батьківському будинку позивачки по АДРЕСА_1 , який ОСОБА_1 успадкувала за заповітом у 2020 році. У зазначеному будинку зареєстровані та постійно проживають позивачка та двоє її дітей. Відповідач ОСОБА_2 не зареєстрований в будинку та після розірвання шлюбу самоправно залишився проживати в ньому. Позивачка неодноразово зверталася до колишнього чоловіка з вимогою виселитися з належного їй будинку, однак останній відповідав відмовою, пояснюючи свою позицію тим, що його все влаштовує. Впродовж тривалого часу, як під час шлюбу, так і після його розірвання відповідач систематично порушує правила співжиття, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насильство до позивачки, що негативно впливає на психологічний стан дітей, які стають очевидцями події. ОСОБА_2 зареєстрований за іншою адресою у будинку своїх батьків та вже уклав шлюб з іншою жінкою, однак свідомо та умисно не виселяється з її помешкання та створює їй нестерпні умови проживання. Позивачка зазначає, що вона звернулась до суду за захистом своїх прав на вільне користування та розпорядження своїм житловим будинком, власником якого вона є, оскільки відповідач порушує відповідні права тим, що поза її волею проживає в будинку, свавільно веде себе та порушує норми співжиття.

Ухвалою від 30.01.2025 відкрито провадження в даній справі та призначено її розгляд в судовому засіданні. Відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила його задовольнити.

Відповідач позов визнав, а також визнав обставини, на які посилається відповідачка, зокрема, те що з лютого 2011 року по 11.10.2023 вони перебували в зареєстрованому шлюбу, мають дитину ОСОБА_3 , 2011 р.н і проживали разом однією сім`єю в будинку батьків позивачки за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі цей будинок належить позивачці по спадщині. Після розірвання шлюбу він продовжив проживати у будинку позивачки, оскільки звик і там проживає їхня спільна дитина. Він має інше зареєстроване місце проживання у будинку своїх батьків.

З урахуванням положень ч.4 ст. 206 ЦПК України, суд прийняв визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Повідомлені сторонами обставини підтверджуються наступними матеріалами справи.

Перебування сторін в зареєстрованому шлюбі з 05.02.2011 та припинення сімейних відносин з 11.10.2023 підтверджується рішенням Переяслав-Хмельницького суду Київської області від 11.10.2023 (справа №373/1545/23), яким розірвано шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 .

Належність позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності житлового будинку АДРЕСА_1 , підтверджується: Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 20.10.2020 державним нотаріусом Коляденком Я.В. ; Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно, згідно якого житловий будинок під АДРЕСА_1 , 30.10.2020 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 .

Склад сім`ї позивачки, які зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 підтверджується Довідкою виконавчого комітету Циблівської сільської ради №358 від 10.12.2024. Зареєстрованими за вказаною адресою є такі особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (власник); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дочка.

Наявність у відповідача ОСОБА_2 іншого (зареєстрованого) місця проживання: по АДРЕСА_2 встановлено судом на підставі Відповіді №1072627 від 29.01.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру.

Довідка ВП №1 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області №3375-2025 від 07.01.2025 свідчить, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , два рази у 2023 році та два рази у 2024 році притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (ст. 173-2 КУпАП).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України (УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також частини першої статті 405 ЦК України, де зазначається, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже за змістом зазначених вище норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та неодноразово застосована Верховним Судом у постановах в аналогічних правовідносинах.

Власник житлового будинку (частини будинку), квартири має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Отже, право користування житловим будинком, який належить позивачці ОСОБА_1 припинилось у відповідача ОСОБА_2 після припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу, оскільки у нього змінився статус на колишнього члена сім`ї.

Враховуючи, що позивачка є одноосібним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована та проживає в ньому разом з двома дітьми, а відповідач не зареєстрований в будинку та після розірвання шлюбу не перебуває з позивачкою фактичних у сімейних відносинах, грубо порушує правила співжиття в одному помешканні, суд дійшов висновку, що проживання колишнього чоловіка (відповідача) створює незаконне обмеження позивачки у здійсненні нею свого права власності на дане майно і такі порушення можуть бути усунені шляхом виселення відповідача з належного їй будинку.

За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті та задовольняє позовні вимоги позивачки.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, якою передбачено, що у випадку визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд при ухваленні рішення вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову. Решту частину судового збору, суд у відповідності зі ст. 141 ЦПК України присуджує з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, ст.ст. 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з належного ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 решту судового збору в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що складає 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок) від суми 1211,20 грн, сплаченого нею судового збору згідно квитанції №0.0..1 від 27.01.2025.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано безпосередньо до суду Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована та проживає: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя А.О. Залеська