АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року

м. Чернівці

справа №722/2256/23

провадження 822/111/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Бугая В.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру»,

апеляційна скарга Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на рішення Сокирянського районного Чернівецької області від 13 листопада 2024 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Суський О.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Посилається на те, що з 06 серпня 2001 року працювала в Сокирянському районному виробничому відділі Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на посаді техніка.

Наказом ДП «Центр ДКЗ» від 28 жовтня 2021 року №317-к позивача звільнено із займаної посади начальника Сокирянського районного виробничого відділу Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням.

На даний час з ОСОБА_1 не проведено повний розрахунок, у зв`язку із звільненням, а саме: не погашена заборгованість по заробітній платі, не виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку, вихідна допомога та компенсація за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Вважає дії відповідача протиправними і такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та порушують її трудові права.

Просить суд стягнути з Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на її користь заборгованість: із заробітної плати, за період з червня 2020 року по 28 жовтня 2021 року, з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів, в сумі 219113 гривень; компенсацію за 196 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 86293 гривень15 коп.; вихідну допомогу при звільненні у сумі 12889 гривень, з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів; компенсацію за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 177740 гривень 78 коп, з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів; за затримку виплати розрахунку при звільнені до розгляду справи по день постановлення рішення; витрати понесенні з розглядом справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, за період з червня 2020 року по жовтень 2021 року, у розмірі 260781 гривень 41 коп.

Стягнуто з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 суму компенсації за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 177740 гривень 78 коп.

Стягнуто з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 гривень.

В частині стягнення з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі 12889 гривень відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, при звільненні, не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату в повному обсязі, а тому позов підлягає задоволенню частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ДП «Центр Державного земельного кадастру» просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким стягнути на користь ОСОБА_1 заборгованість: по заробітній платі в розмірі 161 144 гривень 23 коп, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів; компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 89099 гривень 64 коп, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів; компенсацію за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, в розмірі 47147 гривень 37 коп, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів; середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 1 гривні або відмовити у задоволенні цієї вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував, що позивач працював на відрядній системі оплати праці.

При цьому, зазначають, що судом помилково визначена до стягнення заборгованість по заробітній платі, не зазначено, яким саме розрахунком керувався суд при стягненні з Державного підприємства на користь позивача 260 781гривні 41 коп. Також судом незаконно стягнуто компенсацію за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 177 740 гривень 78 коп.

Крім того, суд першої інстанції помилково стягнув витрати на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Згідно наказу №2 від 06 серпня 2001 року ОСОБА_1 прийнято на посаду техніка Сокирянської регіональної філії Державного підприємства «Чернівецький регіональний центр державного земельного кадастру», в подальшому працювала на різних посадах.

Відповідно до наказу Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» №39 від 02 червня 2021 року «Про припинення Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», а згідно з наказами ДП «Центр Державного земельного кадастру» №40 від 07 червня 2021 року «Про внесення змін до наказу Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» від 02 червня 2021 року № 39» та №70 від 08 вересня 2021 року «Про внесення змін до наказу Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» від 02 червня 2021 року №39» встановлено, що філія (Чернівецька регіональна філії ДП «Центр ДЗК») перебувала в процесі припинення, шляхом приєднання до Тернопільської Регіональної філії Центру ДЗК.

З наказу №171-Б від 28 грудня 2019 року ДП «ЦДЗК» Про затвердження штатного розпису вбачається, що з 01 січня 2020 року затверджено, крім іншого, схему посадових окладів керівників, фахівців та технічних службовців філій ЦДЗК, де посадовий оклад начальника відділу становив 10295 гривень (т.2 а.с.56-57).

Згідно наказу ДП «Центр ДКЗ» №157-Б від 31 грудня 2020 року затверджено та введено в дію з 01 січня 2021 року схему тарифних ставок працівників філій Центру ДКЗ, згідно якої посадовий оклад начальника відділу становив 12889 гривень (т.1 а.с.19-21).

28 жовтня 2021 року наказом ДП «Центр Державного земельного кадастру» №317-к ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади, на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням.

Також, згідно пункту 2 вищевказаного наказу ДП «Центр Державного земельного кадастру» №317-к від 28 жовтня 2021 року вбачається, що відділу бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності філії підприємства було доручено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 196 календарних дні невикористаної щорічної відпустки.

Згідно відповіді на запит ГУ ДПС у Чернівецькій області №2413-2024/0000078 від 25 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала за 3 квартал 2020 року дохід у розмірі 21758,80 гривень, за 4 квартал 2020 року дохід у розмірі 18003,50 гривень, за січень 2021 року дохід у розмірі 621 грн, за лютий 2021 року дохід у розмірі 621 гривню 12 коп, за березень 2021 року дохід у розмірі 15900,62 гривень (а.с. 229-230 т.1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Установивши, що в порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач не виплатив усі належні до виплати позивачу суми при звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається, відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995року №100 (надалі Порядок).

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

При цьому, згідно п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, в тому числі компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Згідно роз`яснення викладеного в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1993 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Як вбачається з матеріалів справи при розрахунку заборгованості по заробітній платі позивачем була визначена заборгованість, відповідно до посадового окладу в розмірі 12889 гривень (який був встановлений і введений в дію з 01 січня 2020 року, відповідно до наказу №157-к від 31 грудня 2020 року) та з розрахунком по залишку заборгованості по заробітній платі, що в свою чергу, взято до уваги судом першої інстанції, однак вказана сума заборгованості по заробітній платі, яка зазначена позивачем та судом першої інстанції, була завищена, оскільки за встановлених обставин справи, а саме з довідки ДП «Центр Державного земельного кадастру» про розрахунок залишку заборгованості по заробітній платі та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків ОСОБА_1 нараховано заробітну плату: 10063 гривні 76 коп (06.2020 року) + 35135 гривень 96 коп (3 квартал 2020 року) +35706 (4 квартал 2020 року) + 14900 гривень (01.2021 року) + 14900 гривень (02.2021 року) + 14108 гривень 95 (03.2021 року) + 14900 гривень (04.2021 року) + 14900 гривень (05.2021 року) + 17841 гривень, 95 коп (06.2021 року) +14900 гривень (07.2021 року)+ 14900 гривень (08.2021 року) +14900 гривень (09.2021 року) +14155 гривень (19 робочих днів 10.2021 року) = 231311 гривень 62 коп (сума нарахованої заробітної плати), а тому з врахуванням виплачених сум: 5962 гривні 73 коп (червень 2020 року) 21758 гривень 80 коп (3 квартал 2020 року), 18003 гривень 50 коп (4 квартал 2020 року), 621 гривню (01.2021 року),621 гривень 12 коп (02. 2021 року), 15900 гривень 62 коп (03.2021 року), борг підприємства по заробітній платі ОСОБА_1 , за період з червня 2020 року по 28 жовтня 2021 року склав 168 443 гривні 85 коп (без утримання податків та зборів), і вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Наведене є підставою для зміни рішення суду у вказаній частині.

Щодо стягнення компенсації за втрату частини доходів, у зв`язку із порушенням строків їх виплати, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 (далі - Порядок №159).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.

Стаття 3 зазначеного Закону визначає, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4 вказаного Закону).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з пунктом 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).

Аналіз наведених нормативних актів дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статті 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем індексації грошового забезпечення, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації.

Отже, з урахуванням викладеного, компенсація втрати частини доходів, у зв`язку із порушенням строків їх сплати становить 80970 гривень 40 коп, виходячи з наступного розрахунку:

червень 2020 року - 10063 гривень 76 коп (сума заборгованості) 5962 гривні 73 коп (виплачено, згідно звіту) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 70,7% (коефіцієнт індексації) = 2334 гривень 04 коп;

липень 2020 року (35135,96/3) (сума заборгованості) (21758,80/3) (виплачено, згідно звіту) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 71,7% (коефіцієнт індексації) = 2573 гривень 70 коп;

серпень 2020 року (35135,96/3) (сума заборгованості) (21758,80/3) (виплачено, згідно звіту) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 72,1% (коефіцієнт індексації) = 2588 гривень 06 коп;

вересень 2020 року (35135,96/3) (сума заборгованості) (21758,80/3) (виплачено, згідно звіту) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 71,2% (коефіцієнт індексації) = 2555 гривень 75 коп;

жовтень 2020 року (35706/3) (сума заборгованості) (18003,5/3) (виплачено, згідно звіту) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 69,5% (коефіцієнт індексації) = 3301 гривень 36 коп;

листопад 2020 року (35706/3) (сума заборгованості) (18003,5/3) (виплачено, згідно звіту) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 67,4% (коефіцієнт індексації) = 3201 гривень 61 коп;

грудень 2020 року (35706/3) (сума заборгованості) (18003,5/3) (виплачено, згідно звіту) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 65,9% (коефіцієнт індексації) = 3130 гривень 35 коп;

січень 2021 року - 14900 гривень (сума заборгованості) 621 гривень (виплачено, згідно звіту) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 63,7% (коефіцієнт індексації) = 7287 гривні 57 коп;

лютий 2021 року - 14900 гривень (сума заборгованості) 621 гривень 12 коп -(виплачено, згідно звіту) 1791 гривню 62 коп (виплачено у березні) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 62,1% (коефіцієнт індексації) = 6242 гривень 44 коп;

квітень 2021 року -14900 гривень (сума заборгованості) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 58,3% (коефіцієнт індексації) = 6992 гривень 79 коп;

травень 2021 року- 14900 грн (сума заборгованості) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 56,3% (коефіцієнт індексації) = 6752 грн 90 коп;

червень 2021 року - 17841грн 95коп (сума заборгованості) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 56% (коефіцієнт індексації) = 8043 грн 15 коп;

липень 2021 року-14900 грн (сума заборгованості) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 55,8% (коефіцієнт індексації) = 6692 грн 93 коп;

серпень 2021 року-14900 грн (сума заборгованості) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 56,1% (коефіцієнт індексації) = 6728,91 грн 87 коп;

вересень 2021 року -14900 гривень (сума заборгованості) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 54,3 % (коефіцієнт індексації) = 6517 гривень 01 коп;

жовтень 2021 року -14155 гривень (сума заборгованості) (18%(ПДФО)+1,5% (військовий збір)) / 52,9 % (коефіцієнт індексації) = 6027 гривень 83 коп.

Щодо оплати відпустки.

При цьому, статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`яв

лення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 3 статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім цього, згідно з ч.2 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

При цьому, пунктом 2 вищевказаного наказу ДП «Центр державного земельного кадастру» №317-к від 28 жовтня 2021 року передбачена виплата ОСОБА_1 компенсації за 196 календарних дні невикористаної щорічної відпустки.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що з відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру», слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію за 196 днів невикористаної щорічної відпустки.

Відповідно до розрахунку залишку заборгованості по заробітній платі, за період червня 2020 року по жовтень 2021 року, який подав до суду першої інстанції ДП «Центр Державного земельного кадастру» компенсація невикористаної відпустки за 196 календарних днів становить 92 337 гривень 56 коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

ОСОБА_1 просила суд стягнути з ДП «Центр Державного земельного кадастру» компенсацію за 196 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 86293 гривень15 коп.

Оскільки, суд відповідно до ст. 13 ЦПК України не вправі виходити за межі позовних вимог, а тому сума заборгованості із оплати відпускних позивача становить 86293 гривні 15 коп.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з часу звільнення, слід зазначити наступне.

Як убачається з прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 просила стягнути з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на її користь, заборгованість за затримку виплати розрахунку при звільнені до розгляду справи по день постановлення рішення.

Однак, суд першої інстанції не вирішив вказаної позовної вимоги позивача, а тому суд апеляційної інстанції не може переглядати рішення суду в цій частині.

Також слід зазначити, що вказане не позбавляє ОСОБА_1 звернутися до суду першої інстанції про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення вказаної позовної вимоги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог п.1 та 2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга задоволенню частково.

Щодо витрат понесених на оплату судового збору

За приписами п. б, в п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Згідно з п.3 ч.2ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Позовні вимоги позивача, в результаті апеляційного перегляду задоволені частково на суму 335707 гривень 40, що становить 57,4 % від суми заявлених вимог(335707,4*100/584617,18). Апеляційну скаргу задоволено частково на 42,6%.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із вказаним позовом.

Так, в суді першої інстанції, при умові сплати судового збору позивачем, останній мав би сплатити 5846,17 гривень (1% від ціни позову).

За подання апеляційної скарги апелянт мав сплатити 4308 гривень 37 коп, що підтверджується квитанцією.

З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь держави підлягає стягненню судовий збір, за подання до суду позовної заяви, в розмірі 3355 гривень 70 коп (5846,17*57,4 /100).

З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачу підлягає стягненню судовий збір, за подання до суду апеляційної скарги, в розмірі 1835 гривень 37 коп (4308,37*42,6/100).

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь держави слід стягнути 1520 гривень 33 коп. в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Щодо витрат понесених на оплату професійної правничої допомоги у суді першої інстанції

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: ордером про надання (правової) правничої допомоги серії СЕ №1076234 від 17 січня 2024 року, який виданий, на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 19 вересня 2023; актом про надання правничої допомоги від 05 березня 2024 року, квитанцією № 19/09/23 від 05 березня 2024 року.

Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. 88 рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, оскільки вони є фактично понесеними.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява Соника В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підлягає частковому задоволенню,

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат, на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначена в акті послуга, що полягає в участі адвоката Соника В.В. у судових засіданнях в Сокирянському районному суді в розмірі 15000 гривень - не відповідає критерію розумності та реальності понесення адвокатом таких витрат, оскільки представник позивача фактично жодного разу не брав участі у судових засіданнях в Сокирянському районному суді.

А тому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, зменшивши витрати на професійну правничу допомогу до 3000 гривень.

Як убачається з постанови Чернівецького апеляційного суду рішення суду першої інстанції змінено, а позовні вимоги, в результаті апеляційного перегляду, задоволені частково на суму 33577 гривень 40 коп, що становить 54,4 % від суми заявлених вимог.

Отже, необхідно стягнути з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 1722 гривні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Сокирянського районного Чернівецької області від 13 листопада 2024 року, відповідно до змісту цієї постанови.

Змінити резолютивну частину рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2024 року, в частині визначення розміру стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за 196 днів невикористаної щорічної відпустки, втрати частини доходів та розподілу судових витрат, визначивши до стягнення з Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі, за період з червня 2020 року по 28 жовтня 2021 року, у розмірі 168443 гривні 85 коп (з утриманням з цих коштів необхідних податків та зборів), компенсацію за 196 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 86293 гривні 15 коп (з утриманням з цих коштів необхідних податків та зборів) та компенсацію за втрату частини доходів в розмірі 80970 гривень 40 коп (з утриманням з цих коштів необхідних податків та зборів).

Стягнути з Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на користь держави судовий збір у розмірі 1520 гривень 33 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 1722 гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 03 березня 2025 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна