судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 523/4780/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючий - Крат В. І., судді: Гудима Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І., касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Сакали Миколою Яковичем , залишив без задоволення. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2024 року залишив без змін.
Касаційний суд в постанові, зокрема, вказав, що:
«у справі, що переглядається:
суди встановили, що між сторонами дійсно існує спір щодо прав власності на об`єкт нерухомості, а саме нежитлову будівлю кафе - бара «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1 ;
в зустрічному позові ОСОБА_3 ставила питання про застосування пункту 1 мирової угоди від 20 квітня 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_1 погодився, що право власності на спірне нерухоме майно залишається за ОСОБА_3 . Тому вона просила визнати за нею право власності на це нерухоме майно. При цьому ОСОБА_1 не визнає за нею зазначене право власності і намагається відчужити його;
при зверненні до суду з клопотанням про забезпечення позову ОСОБА_3 зазначала, що 10 березня 2024 року їй стало відомо, що кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» виставлено ОСОБА_1 на продаж на сайті агентства нерухомості «Юго-Запад» за 1 150 000,00 дол. США, що може призвести до зміни власника та зробити неможливим виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на її користь;
встановивши наявність підстав для забезпечення позову в спосіб накладення арешту на майно, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробили обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав про часткове задоволення заяви про забезпечення позову;
за обставинами цієї справи вказаний захід забезпечення позову є співмірним із заявленими ОСОБА_3 позовними вимогами, який спрямований на збереження існуючого становища у спірних правовідносинах до завершення розгляду справи.
Таким чином, ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції належить залишити без змін.
Аргумент касаційної скарги стосовно обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_3 є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову, оскільки при розгляді питань про забезпечення позову суд лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову».
Не можу погодитися із постановою касаційного суду з таких мотивів.
Щодо фактичних обставин
1. У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування нежитловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні майном.
1.1. У грудні 2023 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про застосування мирової угоди від 20 квітня 2010 року, визнання права власності та стягнення моральної шкоди.
2. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2024 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 , об`єднавши позовні вимоги за зустрічним позовом в одне провадження із первісним позовом.
3. У березні 2024 року ОСОБА_3 подала клопотання про забезпечення позову.
3.1. Клопотання про забезпечення позову мотивоване тим, що ОСОБА_1 вже багато років проживає в США. В Україні за ним зареєстровано право власності на нерухоме майно кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 768,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
3.2. 10 березня 2024 року ОСОБА_3 довідалася, що ОСОБА_1 виставив на продаж кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» через сайт агентства нерухомості «Юго-Запад» вартістю в 1 150 000,00 дол. США.
3.3. 07 та 08 березня 2024 року до кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» приходили представник Збройних Сил України з наміром огляду приміщення та укладення договору оренди за 1,00 грн строком на один рік, на підставі заяви ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, яку він направив електронною поштою. Відчуження ОСОБА_4 на користь третіх осіб вказаного майна у будь - який час зробить неможливим виконання рішення суду в цій справі.
3.4. ОСОБА_3 просила вжити заходи забезпечення позову шляхом
накладення арешту арешту на нерухоме майно, а саме кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 768,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ;
шляхом заборони будь - яким фізичним, юридичним чи іншим особам вчиняти будь - які дії, спрямовані на перебудову, переобладнання, реконструкцію, з розпорядження арештованим майном з переходом права власності на іншу особу або інших осіб, а саме відчужувати, передавати безоплатно у власність, дарувати, забезпечувати зобов`язання, передавати у вигляді внеску до статутного капіталу та вчиняти будь - які інші правочини щодо зміни власника даного нежитлового приміщення.
4. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2024 року;
клопотання ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково;
у задоволенні іншої частини вимог клопотання ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.
4.1. При частковому задоволенні заяви про забезпечення суд першої інстанції:
констатував ОСОБА_3 до матеріалів клопотання було додано скрин із сайту агентства нерухомості «Юго-Запад», з якого вбачається, що на сайті відображене оголошення про продаж кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» через сайт агентства нерухомості «Юго Запад» вартістю в 1 150 000 дол. США;
вказав, що з урахуванням викладених позивачкою обставин та зазначених доказів, які надані на підтвердження її вимог, суд зробив висновок, що між сторонами дійсно існує спір щодо власності об`єкту нерухомості, а саме нежитлової будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 768,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . В цьому випадку, суд першої інстанція вважав, що забезпечення позову є ефективним захистом прав сторони по справі. З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, суд дійшов висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на належну відповідачу ОСОБА_1 1/2 частки у праві спільної часткової власності нежитлової будівлі кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 768,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ;
зазначив, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову судом не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Зокрема, це стосується і питання порушеного права позивача. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір. З приводу заходів забезпечення позову, про який просить позивач в частині заборони будь - яким фізичним, юридичним чи іншим особам вчиняти будь - які дії, спрямовані на перебудову, переобладнання, реконструкцію, то суд зазначив, що такі не є співмірними із заявленими позивачем за зустрічним позовом позовними вимогами.
5. Постановою Одеського апеляційного суду від 13 червня 2024 року, з урахуванням ухвали Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2024 року про виправлення описки,
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2024 року залишено без змін.
5.1. При залишенні без змін ухвали суду першої інстанції апеляційний суд вважав, що:
з матеріалів справи вбачається, що в зустрічному позові ОСОБА_3 ставиться питання про застосування пункту 1 Мирової угоди від 20 квітня 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_1 погодився, що право власності на нерухоме майно кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 731,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 залишається за ОСОБА_3 , у зв`язку із чим ОСОБА_3 просить визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно, оскільки на цей час ОСОБА_1 не визнає за нею це право власності і всіляко намагається відчужити його;
звертаючись до суду із вказаною заявою про забезпечення позову ОСОБА_3 зазначала, що 10 березня 2024 року їй стало відомо, що кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» виставлено ОСОБА_1 на продаж на сайті агентства нерухомості «Юго Запад» за 1 150 000 доларів США, що може призвести до зміни власника та зробити неможливим виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на її користь. Отже, суд першої інстанції, застосовуючи вказаний вид забезпечення позову, взяв до уваги характер спору, змінені з початку відкриття провадження обставини та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову з метою запобігання негативних наслідків у вигляді можливого невиконання або утруднення виконання рішення суду у майбутньому;
у доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив тільки з пояснень ОСОБА_3 , які викладені у клопотанні та роздруківкою із сайту агентства нерухомості «Юго-Запад», проте жодних інших фактичних обставин та посилань на документи під час постановлення ухвали, суд першої інстанції не навів. При цьому він ніколи не звертався до агенції нерухомості «Юго-Запад» із проханням про розміщення об`яви про продаж об`єкту нерухомості, а тому відсутні правові та фактичні передумови для застосування заходу забезпечення позову. Разом з тим, вказані доводи апелянта не можуть бути підставою скасування ухвали суду, оскільки з матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно існує спір щодо поділу вказаного нерухомого майна, а відповідно до змісту статті 149 ЦПК України умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. В підтвердження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулась, остання надала до суду роздруківку оголошення про продаж майна з сайту Агенції нерухомості « Юго Запад », що може свідчити про намір розпоряджатися майном.
6. У серпні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сакали М. Я. подав до касаційну скаргу, в якій просив:
оскаржені судові рішення скасувати,
у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.
6.1. Касаційна скарга з урахуванням уточнення мотивована тим, що:
у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування нежитловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні майном. У січні 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про застосування мирової угоди від 20 квітня 2010 року, визнання права власності та стягнення моральної шкоди. Після звернення до суду із зустрічним позовом ОСОБА_3 подала клопотання про забезпечення позову. Обґрунтовуючи вимоги за клопотанням про забезпечення позову, ОСОБА_3 зазначила, що нібито ОСОБА_1 виставив на продаж кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» через сайт агентства нерухомості «Юго-Запад» вартістю 1 150 000,00 дол. США. Проте до клопотання ОСОБА_3 додано лише роздруківку оголошення про продаж майна з сайту. Посилаючись на вказану обставину, ОСОБА_3 зазначала, що вона має об`єктивну занепокоєність щодо здійснення ОСОБА_1 дій спрямованих на відчуження спірного майна. Жодних інших фактичних обставин та посилань на документи під час постановлення ухвали та постанови, суди не навели.
суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що він ніколи не звертався до агенції нерухомості «Юго-Запад» із проханням про розміщення оголошення про продаж об`єкта нерухомості. 14 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Горабчова Н. В. особисто звернулася до працівників офісу та керівництва агенції нерухомості «Юго-Запад» стосовно вказаного питання. Проте працівники (представники) агенції нерухомості відмовилися спілкуватися із адвокатом та відповідати на будь-які питання. У зв`язку із зазначеним, адвокат підготувала письмове звернення до агенції нерухомості «Юго-Запад», але представники агенції відмовилися приймати цю письмову заяву та реєструвати її. Більше того, станом на час подання касаційної скарги оголошення про продаж кафе-бару розміщене на сайті агентства в розділі «архів». До апеляційної скарги було додано скриншот, достовірність якого може буте перевірено за посиланням в мережі Інтернет. Суди не врахували, що відсутні будь-які правові та фактичні передумови для застосування заходів забезпечення позову;
в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебувала справа № 1527/3743/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За результатом розгляду цієї справи позовну заяву було задоволено, а саме здійснено поділ будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнано за ними право власності по 1/2 частини вказаної нежитлової будівлі кафе - бару «ІНФОРМАЦІЯ_1». Судове рішення набрало законної сили. Цей факт сторонами не заперечується. Вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом обґрунтовані наявністю мирової угоди, яка була укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та затверджена ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2010 року. На переконання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 під час розгляду справи № 1527/3743/12 неодноразово наполягав, що мирова угода від 20 квітня 2010 року про поділ майна, яке є об`єктом права спільної власності подружжя, виконана у повному обсязі на його користь, тобто всім майном, яке він отримав за мировою угодою, він розпорядився на свій розсуд. Таким чином, положення мирової угоди (зокрема пункт 4) повинні бути виконанні, та за нею слід визнати право власності на нерухоме майно. Інших правових підстав для задоволення її вимог (крім нібито наявності чинної мирової угоди) ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві не наводить. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 лютого 2014 року в справі № 1527/3743/12 ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2010 року про затвердження мирової угоди скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду;
рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року в справі № 1527/3743/12 спір між сторонами вирішено по суті.Таким чином, у зв`язку із скасуванням ухвали про визнання (затвердження) мирової угоди, всі умови, які були встановлені цією мировою угодою втрачають правове значення, та не підлягають виконанню сторонами. Отже, є очевидним, що вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності є безпідставними, не підлягають задоволенню, а між сторонами з цього приводу відсутній предмет спору;

6.2. У листопаді 2024 року ОСОБА_3 подала відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін. Відзив обґрунтований тим, що:

у зустрічному позові ОСОБА_3 ставиться питання про визнання пункту 1 мирової угоди від 20 квітня 2010 року дійсним. Відповідно до цього пункту угоди ОСОБА_1 визнавав за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 731,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на спірне нерухоме майно. На цей час ОСОБА_1 не визнає за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на вказане майно та усіма засобами намагається відчужити його;

при зверненні до суду з клопотанням про забезпечення позову ОСОБА_3 зазначила, що 10 березня 2024 року їй стало відомо, що кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» виставлено ОСОБА_1 на продаж на сайті агентства нерухомості «Юго-Запад» за 1 150 000,00 дол. США, що може призвести до зміни власника та зробити неможливим виконання рішення суду, ухваленого на її користь;

у касаційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на те, що, задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив лише з пояснень ОСОБА_3 , які викладені у клопотанні та роздруківкою із сайту агентства нерухомості «Юго-Запад», проте жодних інших фактичних обставин та посилань на документи під час постановлення ухвали суд не навів. При цьому ОСОБА_1 ніколи не звертався до агенції нерухомості «Юго-Запад» із проханням про розміщення оголошення про продаж спірного об`єкта нерухомості, тому відсутні правові та фактичні передумови для застосування заходу забезпечення позову. Разом з цим доказів направлення адвокатського запиту до агенції нерухомості «Юго-Запад» до апеляційного суду не надано;

доводи касаційної скарги зводяться до надання оцінки обґрунтованості звернення ОСОБА_3 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про застосування мирової угоди від 20 квітня 2010 року, визнання права власності та стягнення моральної шкоди;

суд апеляційної інстанції правильно вказав, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову судом не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

7. Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

8. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року в справі № 1527/3743/12 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/64960561), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/66125287) та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67980429), ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2017 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/70245613), зокрема:

поділено будівлю кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з літера «А» загальною площею 768, 5 кв. м, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з літ. «А» загальною площею 768,5 кв. м;

визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з літ.«А» загальною площею 768,5 кв. м.

9. З наявної в матеріалах справи копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 110436541 від 12 січня 2018 року ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у частці 1/2 належить нежитлова будівля кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 768,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо суті

10. Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).

11. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23)).

11.1. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22)).

11.2. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року в справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

12. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

13. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

13.1. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

13.2. При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

13.3. Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

14. Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).

14.1. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

14.2. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

15.1. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

15.2. Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом». Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40 - 43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).

15.3. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21 вказано, що «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».

15.4. Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

16. У справі, що переглядалася:

ключовим питанням, яке постало перед судами було те, чи можливо накласти арешт на кафе для забезпечення позову про визнання права власності, за умови, що сторони є співвласниками (кожному з яких належить по 1/2 частці в праві спільної часткової власності на кафе) і спір між ними вже вирішений на підставі судових рішень, які набрали законної сили;

суд першої інстанції міркував так, що існує спір між сторонами, ОСОБА_1 належить 1/2 частка в праві спільної часткової власності на кафе, існують докази (оголошення в мережі Інтернет) про те, що все кафе може бути продане, а тому на все кафе необхідно накласти арешт для забезпечення позову ОСОБА_3 про застосування мирової угоди від 20 квітня 2010 року, визнання права власності та стягнення моральної шкоди;

апеляційний суд міркував так, що між сторонами дійсно існує спір щодо поділу кафе, наявні докази (оголошення в мережі Інтернет) про те, що все кафе може бути продане, як наслідок ухвалу суду належить залишити без змін;

касаційний суд погодився з судовими рішеннями, оскільки за обставинами цієї справи захід забезпечення позову є співмірним із заявленими ОСОБА_3 позовними вимогами, який спрямований на збереження існуючого становища у спірних правовідносинах до завершення розгляду справи;

видається, що суди не звернули увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що для забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами (див. пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23));

ОСОБА_3 в клопотанні про забезпечення позову просила забезпечити її позов. Спір між сторонами щодо кафе, як спільного майна подружжя, вирішений в справі № 1527/3743/12 (див. рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року в справі № 1527/3743/12 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/64960561), залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/66125287), ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67980429), ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2017 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/70245613), в якій за кожною із сторін визнано по 1/2 частці в праві спільної часткової власності на кафе; ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивачки відсутній, оскільки ОСОБА_1 , як співвласник якому належить 1/2 частка в праві спільної часткової власності на кафе, не може здійснити продаж всього кафе, а будь-які докази того, що ОСОБА_1 має намір відчужити свою частку праві спільної часткової власності відсутні. По суті з тих же підстав неспівмірним є обраний позивачкою вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на все кафе, за умови, що ОСОБА_1 є співвласником, якому належить 1/2 частка в праві спільної часткової власності на кафе.

за таких обставин, були підстави судові рішення в частині накладення арешту на все кафе скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні клопотання в цій частині відмовити.

Суддя В. І. Крат