Провадження № 2/127/5380/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26 лютого 2025 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Бойко В.М.,

при секретарі Мельник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, стягнення процентів та 3% річних,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 11.08.2020 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу кошти у розмірі 1 450,00 доларів США терміном до 24.11.2020 року. При цьому, відповідач зобов`язувався сплатити проценти за користування позикою у розмірі 4,17 % за кожен місяць користування позикою. Також, 11.08.2020 року позивач надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 38 700,00 грн., що на момент надання було еквівалентно 1 405,00 доларів США, строком до 11.11.2021 року. Відповідач зобов`язуався сплатити проценти за користування позикою у розмірі 2,5 % за кожен місяць користування позикою. Однак, відповідач не виконав належним чином свого обов`язку у визначений договорами строк. Зокрема, відповідач повернув частину коштів 04.10.2021 року у розмірі 2 000,00 грн., що становило 76 доларів США, 07.09.2022 року - 1000,00 грн., що становило 28 доларів США, 06.01.2023 року - 2 000,00 грн., що становило 55 доларів США, 01.03.2023 року 2 000,00 грн., що становило 55 доларів США. Тобто всього було повернуто 214,00 доларів США. Решта суми у розмірі 1 191,00 доларів США відповідач так і не повернув. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання зазначених договорів позики та повернення коштів, у зв`язку із порушенням своїх прав, позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, процентів та 3% річних. Просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 11.08.2020 року у розмірі 1 450,00 доларів США, 181,40 доларів США - процентів, та 54,35 доларів США - 3% річних, а також заборгованість за договором позики від 11.08.2020 року у розмірі 1 161,00 доларів США, 144 412,50 грн. проценти за користування позикою, та 11,33 доларів США - 3% річних. Крім того, стягнути витрати на правову допомогу та судовий збір.

Ухвалою суду від 07.11.2024 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) осіб. На адресу відповідача судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений строк для подання відзиву, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів, яким ним отриманий 03.12.2024 року. Відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з`явилися, в прохальній частині позовної заяви позивач просив про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Крім того, позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 11.08.2020 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу строком до 24.11.2020 року грошові кошти в сумі 1 450,00 доларів США. За позику ОСОБА_2 зобов`язуався сплатити відсотки у розмірі 4,17 % за місяць використання позики. У випадку неспоєчасної сплати боргу зобов`язався сплатити суму позики договірну неустойку у розмірі 1% від усієї суми позики за кожний день прострочення, що підтверджується Розпискою (а.с.9).

Також 11.08.2020 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу строком до 11.11.2021 року грошові кошти в сумі 38 700,00 грн, що еквівалентно 1 405,00 доларів США. Відсотки за користування позикою склади 2,5%. У разі зміни курсу валют сума повернення повинна дорівнювати сумі в гривнях еквівалентній 1 405,00 доларів США за офіційним курсом валют. У випадку несвоєчасної сплати боргу зобов`язвався сплатити ОСОБА_1 суму позики та договірну неустойку у розмірі 1% від усієї суми позики за кожний день прострочення (а.с.10).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення позичальником договору позики.

Факт передачі коштів за розпискою відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим факт передання позивачем та отримання відповідачем коштів підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (правовий висновок викладений у постанові постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20).

Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормами статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка отримана у позику.

За встановлених судом фактичних обставин справи, позика була отримана відповідачем саме в іноземній валюті - доларах США.

Враховуючи, що за матеріалами справи відсутні докази повернення відповідачем позивачу отриманих у позику коштів, вимоги позивача по стягнення з відповідача неповернутої позики за договорами: 1 450,00 доларів США - за договором позики грошових коштів від 11.08.2020 року; 1 161,00 доларів США - за договором позики грошових коштів від 11.08.2020 року, є правомірними.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такий правовий висновок також міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

В позовній заяві представником позивача надано розрахунок 3% річних за договорами до 11.08.2020 року, згідно якого позивачем розраховано 3 % річних за прострочення повернення коштів: 54,35 доларів США - за договором позики грошових коштів від 11.08.2020 року на сумум 1 450,00 доларів США; 11,33 доларів США - за договором позики грошових коштів від 11.08.2020 року на суму 1 161,00 доларів США. Загальна сума 3% річних 65,68 доларів США.

Цей розрахунок перевірений судом та відповідає умовам договорів позики щодо строків повернення отриманих у позику коштів частинами.

Тому суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача щодо стягнення 3% річних.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування коштами в розмірі 181,40 доларів США - за договором позики грошових коштів від 11.08.2020 року на суму 1 450,00 доалів США; 14 412,50 грн. - за договором позики грошових коштів від 11.08.2020 року на суму 1 161,00 доларів США, суд зазначає наступне.

В обгрунтування стягнення процентів позивач посилається на ст. 1047, 1048, 1049 ЦК України, однак з даним твердженням суд не погоджується з наступних підстав.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, -на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України -гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Також висновку і дійшов ВП ВС у постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення процентів в розмірі 181,40 доларів США задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1 249,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат, позивачем ОСОБА_1 було надано договір про надання правової допомоги від 24.10.2024 року укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Гурбою М.В., розрахунок витрат (10 годин), Акт про надану правничу допомогу на суму 12 000,00 грн.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06.03.2019 р.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Вищевказане в повній мірі відповідає правовій позиції ВС/КГС викладеній в додатковій постанові від 24.01.2019 р. у справі №922/15944/17.

Враховуючи викладене, а також те, що заявлені позивачем витрати у сумі 12 000,00 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання правничої допомоги,суд вважає за необхідне зменшити розмір правової допомоги, який підялягає стягненню з відповідача.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на правову допомогу в сумі 8 000,00 грн.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 15, 16, 525, 526, 530, 610, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, статтями 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 209, 247, 258, 259, 263-265, 280, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 11.08.2020 року у розмірі 1 450,00 доларів США, та 3% річних у розмірі 54,35 доларів США, заборгованість за договором позики від 11.08.2020 року в розмірі еквівалентному 1 161,0 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення, проценти за користування позикою в розмірі 14 412,50 грн., три відсотки річних в розмірі еквівалентному 11,33 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , у відшкодування витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 249 (одна тисяча двісті сорок дев`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , у відшкодування витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 03.03.2025 року.

Суддя: