П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025року м. Київ

Справа №756/11274/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/823/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва, постановленого під головуванням судді Майбоженко А.М. 30 січня 2024 року, повний текст рішення складений 27 лютого 2024 року та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Майбоженко А.М. 22 березня 2024 року, повний текст рішення складений 11 квітня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і його поділ,

В С Т А Н О В И В

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:

- визнати факт їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2007 року по листопад 2014 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю, поділивши її шляхом визнання за кожним права власності на частку квартири;

- визнати за ОСОБА_1 частку як покупця за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 01 серпня 2018 року, що укладений між ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Незнайком Є,В. за реєстровим №5469 у розмірі 848880,51 грн, що складає 2/3 частини внесених коштів, а за ОСОБА_2 у розмірі 412094,01 грн, що становить 1/3 частину внесених коштів;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, що були акумульовані на банківському рахунку відповідача у період шлюбу, присудивши позивачці компенсацію частини зазначених коштів у розмірі 10000 доларів США, які стягнути з відповідача на її користь.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в період з січня 2007 року по 07 листопада 2014 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 07 листопада 2014 року вони одружились.

За час спільного проживання та роботи вони заробляли гроші, завдяки яким 23 жовтня 2013 року придбали в інтересах своєї сім`ї майно, зокрема квартиру АДРЕСА_1 , гроші на придбання якої вкладали спільно і частину запозичили.

Після одруження у листопаді 2014 року у позивача та відповідача народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До народження дитини у придбаній квартирі проведено ремонтні роботи, позивачем замовлялись вікна, бойлер, кухонне обладнання, а також підписано договори про надання житлово-комунальних послуг, сплачувалась їх вартість. Місце проживання позивача та сина було зареєстровано за цією адресою.

01 серпня 2018 року, під час перебування у шлюбі, враховуючи необхідність збільшення житлової площі для родини, сторони уклали попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 з ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд». На виконання умов договору, позивачем і відповідачем сплачено 1260974,52 грн, що складає 100% вартості квартири.

Однак з цієї суми, 436786,50 грн, що в еквіваленті на дату розрахунку складало 16200 доларів США внесено позивачем за рахунок особистих коштів. Ці кошти позивач отримала 25 липня 2018 року від ОСОБА_4 за рахунок продажу власної квартири у м. Євпаторія АР Крим, що належала позивачу особисто. Ця сума складає вартість 1/3 частини квартири і поділу між подружжям підлягає лише 2/3 частини суми.

Крім того, за час спільного проживання на рахунку відповідача, що відкритий в АТ «Райффайзен Банк» з 2016 року акумулювались кошти в іноземній валюті з метою подальшого їх використання в інтересах сім`ї. 19 червня 2020 року відповідач зняв кошти у розмірі 20000 доларів США та розпорядився ними на власні потреби, про що позивачу стало відомо під час судового провадження у справі про стягнення аліментів.

Шлюбні відносини сторін припинились з червня 2020 року і 23 жовтня 2020 року шлюб було розірвано рішенням суду.

26 травня 2021 року під час відсутності позивача і сина в квартирі АДРЕСА_1 відповідач вивіз їх речі та змінив замки, самовільно виселивши позивача і дитину з квартири, що була їх місцем проживання.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і його поділ - залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а є лише підставою для вирішення такої справи.

Вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін у справі та її поділ, суд першої інстанції вважав такими, що не підлягають до задоволення, оскільки спірна квартира придбана відповідачем за рік до реєстрації шлюбу, а доказів того, що сторони поділяли між собою побут та взаємні права і обов`язки, вели спільне господарство та разом формували спільний бюджет, кошти з якого використали для придбання квартири матеріали справи не містять. Фотокартки, спільні контракти, подальше одруження та народження спільної дитини, витрати позивача на утримання спірної квартири не можуть свідчити про те, що між ними склались усталені відносини які притаманні подружжю на момент набуття відповідачем цієї квартири у власність.

Вирішуючи вимоги щодо визначення часток кожної зі сторін у внесених ними на виконання Попереднього договору від 01 серпня 2018 року, що укладений між ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1260974,52 грн, суд виходив з того, що саме по собі визначення часток кожного з подружжя у цих коштах не є ефективним способом правового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача частини грошових коштів, які були спільним сумісним майном подружжя та знаходились на поточному рахунку, відкритому на ім`я відповідача в АТ «Райфайзен Банк Аваль» і якими розпорядився відповідач, суд першої інстанції вказав на те, що кошти у визначеному позивачем розмірі були зняті відповідачем в період шлюбу для забезпечення поточних потреб родини, повернення боргу, який був наданий на придбання квартири за Попереднім договором, і у суду відсутні підстави вважати, що ці дії були ним вчинені всупереч інтересам сім`ї.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду від 22 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23800, 00 грн.

Не погодилась із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Щодо позовних вимог про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , представник позивача вказує на те, що на підтвердження вказаних вимог позивачем подавались заяви про виклик свідків разом із позовною заявою та заявлялись на стадії розгляду справи по суті, однак судом дані клопотання були проігноровані та не розглянуті, судові рішення щодо заявлених клопотань у матеріалах справи відсутні.

В оскаржуваному рішенні суд лише вказав на те, що позивачем не було забезпечено явку свідків до суду з посиланням на неможливість їх явки у зв`язку з військовим станом, та виїздом їх за межі території України, тобто суд переклав обов`язок щодо забезпечення явки свідків на позивача, чим порушив вимоги процесуального закону, та не сприяв позивачу у реалізації його права на доведення відповідних обставин та відповідно розглянув справу необ`єктивно.

Також вказує на те, що суд не надав належної оцінки іншим наявним доказам у справі, які свідчать, що позивач та відповідач жили однією сім`єю та разом планували своє майбутнє.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача спільних коштів у розмірі 10000 доларів США, представник позивача вказує на те, що суд першої інстанції без належних на те доказів, прийшов до висновку, що кошти у визначеному позивачем розмірі були зняті відповідачем в період шлюбу для забезпечення поточних потреб родини, повернення боргу, який був наданий на придбання квартири за попереднім договором. Однак вказані висновки є безпідставними, оскільки позивач не надавала згоди відповідачу на розпорядження коштами з рахунку в AT «Райффайзен Банк». При цьому, відповідач розпорядився такими коштами таємно від позивача та не в інтересах їх сім`ї та дитини. Тому, позивач має право на стягнення половини таких коштів, а саме у розмірі 10000 доларів США. При цьому, надані відповідачем копії документів щодо часткового матеріального забезпечення власного сина не можуть свідчити про поділ зазначених коштів між подружжям. Позивач зазначає, що витрачання коштів у власних інтересах відповідача та інтересах його матері не може свідчити про витрачання коштів в інтересах сім`ї.

Щодо листа ОСОБА_5 про те, що у квітні 2018 року вона позичила відповідачу 7500,00 доларів США на покупку квартири і він повернув вказану суму у червні 2020 року, то представник вказує на те, що такі докази долучені з порушенням встановленого строку, а строк пропущено без поважних причин. Тому, не можуть прийматись судом до уваги. Також позивач заперечує даний факт отримання та повернення позики в інтересах сім`ї, оскільки відповідач заявляє про отримання позики в інтересах сім`ї лише для унеможливлення стягнення з нього коштів. Про дану позику відповідач позивачу не повідомляв, будь-якого погодження позивача на отримання позики не отримував.

Через пред`явлення вимог про скасування рішення у справі по суті, представник позивача також просить із скасуванням основного рішення скасувати і додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2024 року про стягнення з позивача витрат на правову допомогу відповідача, оскільки підставою для стягнення таких витрат було прийняття рішення по суті справи на користь відповідача.

На підставі викладеного, просить в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_1 про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 34,3 кв, житловою площею 16,1 кв.м, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнення з відповідача на користь позивача 10000 доларів США та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Як наслідок скасувати додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2024 року у даній справі щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу та відмовити у заяві представника відповідача про стягнення таких витрат.

Відповідач не погодився з додатковим рішенням суду першої інстанції, його представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що суд першої інстанції при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу не перевірив чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

Зазначає, що всі подані адвокатом процесуальні документи, зокрема, клопотання про витребування доказів пояснення та інші процесуальні документи, були обґрунтованими та необхідними, участь представника була виправданою, а час витрачений адвокатом співмірний з тими позовними вимогами, які були заявлені.

Також зазначає, що послуги надані адвокатом прийняті клієнтом в повному обсязі.

Окремо представник відповідача зазначає, що сторонами було погоджено у договорі сплату «гонорару успіху», що є правом відповідача та адвоката. Гонорар успіху адвоката складає 120000,00 грн , ціна позову становить 2233800,00 грн, тобто гонорар успіху становить лише 5,37% від заявлених позовних вимог. Факт реальності понесених позивачем витрат підтверджується Актом виконаних робіт, що міститься в матеріалах справи.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на вищевказані обставини, необхідність та розумність відповідних витрат, враховуючи, що витрати, понесені відповідачем є пропорційними та неминучими, зважаючи на обсяг фактично виконаної роботи (наданих послуг) у даній справі, відмову в задоволенні позову, вважає що на позивача у даній справі підлягають покладенню витрати, які поніс відповідач на оплату професійної правничої допомоги, в розмірі 62800 грн та гонорар успіху в розмірі 120000 грн.

На підставі викладеного, просить додаткове рішення скасувати частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати понесені на оплату послуг адвоката у розмірі 62800, 00 грн, та витрати, які ОСОБА_2 очікує понести на оплату послуг адвоката у розмірі 120000,00 грн.

В поясненнях на апеляційну скаргу позивача, представник відповідача вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи наведені в апеляційній скарзі безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також представник відповідача додає попередній розрахунок судових витрат, які вони очікують понести під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та який становить 50000,00 грн.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Борецький В.В. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції по суті спору залишити без змін. Разом з цим просив про задоволення вимог поданої ними апеляційної скарги на додаткове рішення.

Інші учасник справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Від позивача, в особі представника - адвоката Гіндрюк Т.С., надійшла через систему «Електронний суд» заява про розгляд справи без участі позивача та його представника /т.3 а.с.214-215/. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ч.2 ст.372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їх правовідносини.

При зверненні до суду з позовом позивач ОСОБА_1 вказувала на те, що вона проживала разом з відповідачем ОСОБА_2 однієї сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2007 року по листопад 2014 року, на підтвердження чого були надані спільні фотографії із соціальних мереж /т.1 а.с.19-26/.

Також позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що вона з відповідачем ОСОБА_2 одночасно здійснювали виїзди за кордон, так як працювали за контрактами /т.1 а.с.26-41/.

18 грудня 2009 року позивачем ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого вона набула у власність квартиру АДРЕСА_4 . При укладенні цього договору ОСОБА_1 була здійснена заява від 18 грудня 2009 року про те, що вона в шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває /т.2 а.с.170/.

Відповідачем ОСОБА_2 23 жовтня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого він набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати загальною площею 34,3 кв.м. Вартість квартири визначена у п. 3 договору в розмірі 551310 (п`ятсот п`ятдесят одна тисяча триста десять) гривень. У п.18 Договору вказано, що квартира набувається ОСОБА_2 у особисту приватну власність, згідно з поданою ним заявою про те, що він у шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває. Вказаний договір посвідчений нотаріально та відповідні дані внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /т.1 а.с.42-43, т.2 а.с.2,34/.

З матеріалів нотаріальної справи вбачається, що 23 жовтня 2013 року ОСОБА_2 була зроблена заява, що квартира набувається ним в особисту приватну власність, в шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває і шлюбний договір ним не укладався /т.2 а.с.5/.

Згідно з висновком консалтингової фірми «Снейл», складеного на замовлення позивача ОСОБА_1 станом на 05 травня 2021 року вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1838800 (один мільйон вісімсот тридцять вісім тисяч вісімсот) гривень /т.1 а.с.44-61/.

Згідно з довідкою ФОП ОСОБА_6 від 16 червня 2021 року ОСОБА_1 зверталась до нього 10 липня 2014 року та зробила замовлення на встановлення металопластикових конструкцій на балконі спірної квартири /т.1 а.с.66-67/.

04 вересня 2014 року позивач ОСОБА_1 приймала роботи зі встановлення бойлеру /т.1 а.с.68/.

Також позивачем ОСОБА_1 надані копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за 2019 рік за адресою: АДРЕСА_3 , де споживачем визначений ОСОБА_2 /т.1 а.с.70-78/.

07 листопада 2014 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 07 листопада 2014 року /т.1 а.с.17/. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року у справі №756/10514/20 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 /т.1 а.с.83/.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 09 грудня 2014 року /т.1 а.с.18,157/. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року у справі № 756/16314/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини у розмірі 5000,00 грн щомісячно /т.1 а.с.84-86/.

ОСОБА_7 з дня народження, а саме з 09 грудня 2014 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 /т.1 а.с.14/.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 18 грудня 2014 року /т.1 а.с.13/.

За даними Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 21 липня 2021 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 /т.1 а.с.102/.

З листа АТ «Райффайзен Банк Аваль» № 81-15-9/2027-БТ від 02 березня 2021 року вбачається, що 29 січня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 був відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1 , який після зміни реквізитів мав номер НОМЕР_2 , з якого 19 червня 2020 року знято грошові кошти у розмірі 20000 доларів США /т.1 а.с.81-82/.

З аналізу виписки по рахунку, вбачається, що з 10 серпня 2018 року по цьому рахунку здійснювались поточні операції, в тому числі в період часу з грудня 2018 року по травень 2019 року та з листопада 2019 року по травень 2020 року зараховувались кошти у доларах США. Станом на 19 червня 2020 року залишок коштів по рахунку складав 24761,39 доларів США, 20000 з яких знято ОСОБА_2 у цю ж дату (т.1 а.с.230-231).

Заданими Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 13 жовтня 2021 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 з 15 грудня 2006 року / т.1 а.с. 172/.

Згідно з копією заяви від 05 березня 2021 року, складаною у простій письмовій формі російською мовою, ОСОБА_4 вказує, що 25 липня 2018 року в присутності двох свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 суму грошових коштів в розмірі 16200 доларів США за продану однокімнатну квартиру в АДРЕСА_6 /т.1 а.с.76/.

Згідно з копією заяви від 09 березня 2021 року, складаною у простій письмовій формі російською мовою, ОСОБА_8 вказує, що 25 липня 2018 року вона була присутня при передачі грошових коштів в розмірі 16200 доларів США ОСОБА_4 . ОСОБА_1 за продану однокімнатну квартиру в АДРЕСА_6 /т.1 а.с.75/.

В заяві від 17 рудня 2021 року, складеній у простій письмові формі англійською мовою, ОСОБА_5 повідомила, що в квітні 2018 року позичила ОСОБА_9 7500 доларів США на покупку квартири та він повернув повну суму в розмірі 7500 доларів США у червні 2020 року /т.2 а.с.103-104/.

01 серпня 2018 року між ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» (Майбутній продавець) та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (Майбутні покупці) був укладений Попередній договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за реєстровим №5469.

Відповідно до п.1.1 Договору Сторони зобов`язувались в майбутньому у строк та на умовах, що визначені цим договором, укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 черга будівництва в об`єкті «Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_8 ».

Пункт 1.2 Договору передбачає, що основний Договір Сторони зобов`язуються укласти протягом 60 календарних днів із дня державної реєстрації Майбутнім Продавцем права власності на Майно та за умови виконання Майбутніми Покупцями вимог п. 1.4 та п. 1.5 цього Договору.

Майбутній Продавець до укладення Основного договору зобов`язаний зареєструвати право власності на Майно відповідно до чинного законодавства України (підпункт 3.1.1. пункту 3.1 Договору).

Сторони домовились, що у разі не укладення Майбутніми Покупцями Основного договору у зв`язку з тим, що Майбутні Покупці ухиляються від укладення Основного Договору у визначений в п. 1.2 цього Договору термін, цей Договір вважається припиненим (пункт 4.5 Договору).

У п.6.3 Попереднього договору визначено, що майбутні покупці перебувають у зареєстрованому шлюбі, грошові кошти, які будуть передаватись в якості плати за майно є спільною сумісною власністю подружжя /т.1 а.с.77-78, т.3 а.с.3-6/.

Згідно з довідкою ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» № Ф/990 від 25 березня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплатили на рахунок НОМЕР_3 (один мільйон двісті сімдесят тисяч триста тридцять дев`ять) гривень 20 копійок, що відповідає 100% оплати вартості квартири, визначеної попереднім договором /т.1 а.с.80, т.3 а.с.10/.

06 жовтня 2020 року житловий будинок АДРЕСА_9 , 4-й пусковий комплекс згідно з проектом: «Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_8 » був введений в експлуатацію та отриманий Сертифікат серія IY №24 /т.3 а.с.7/.

Розпорядженням Дніпровської районної ради в місті Києві від 24 жовтня 2020 року №677 житловому будинку №4, 4-й пусковий комплекс, 1 черга будівництва в об`єкті: «Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_8 », було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_10 /т.3 а.с.8/.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 березня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_11 було зареєстровано за ПрАТ «ХК «Київміськбуд» 19 березня 2021 року /т.3 а.с.9/.

В заяві від 28 квітня 2021 року ОСОБА_1 просила ПрАТ «ХК «Київміськбуд» відтермінувати підписання основного договору до вирішення питання про поділ майна між нею та ОСОБА_2 /т.3 а.с.12/.

В заяві від 09 липня 2021 року ОСОБА_2 просив ПрАТ «ХК «Київміськбуд» відтермінувати підписання основного договору, мотивуючи наявністю судових справ щодо розірвання шлюбу та поділу майна /т.3 а.с.11/.

ПрАТ «ХК «Київміськбуд» в листах № 1328/0/2-23 від 09 серпня 2023 року № 1581/0/2-23 від 18 вересня 2023 року повідомив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про припинення дії попереднього договору у дату 18 травня 2021 року, просили надати реквізити для повернення сплачених коштів та вказали, що до цього часу кошти будуть зберігатись на рахунку Компанії /т.2 а.с.22,25/.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положеннями ч. 2 ст. 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

В порядку визначеному ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

В силу ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17 вказано на те, що сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

У постанові від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 Верховний Суд зробив висновок, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Верховний Суд у постанові 02 жовтня 2019 року у справі №175/2317/16-ц вказав на те, щоу заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить установити та з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт… Суди не врахували того, що в поданій заяві відсутня мета встановлення юридичного факту, а саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне за собою правові наслідки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі №490/6057/19-ц, зазначено, що у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зроблено такі висновки:

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК) (п.41).

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини (п.43).

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (п.44).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (п.70).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В порядку ч.ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З наведених обставин справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом позивач вказувала на те, що вони з відповідачем ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2007 року по листопад 2014 року. Разом з тим позивач у заяві від 18 грудня 2009 року при укладенні договору купівлі-продажу квартири вказала, що вона в шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває.

Відповідач ОСОБА_2 здійснив аналогічну заяву 23 жовтня 2013 року при укладені договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що є предметом спору. Дані про цю заяву внесені до умов договору і вказаний договір не оспорювався, відповідно є чинним і правомірним.

Тобто своїми заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили відсутність перебування їх у фактичних шлюбних відносинах у період з січня 2007 року до 23 жовтня 2013 року. Посилання сторони позивача на спільні контракти, виїзд у зв`язку з їх укладенням в інші країни, спільні фото не є достатнім підтвердженням саме проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки вони не свідчать про спільний побут, ведення спільного бюджету та виникнення обов`язків притаманних подружжю. Інших належних і допустимих доказів на підтвердження обставин проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу матеріали справи не містять.

Шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений 07 листопада 2014 року. А отже враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 була придбана, 23 жовтня 2013 року, тобто до укладення шлюбу і обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не доведені, відсутні підстави для визнання цієї квартири об`єктом спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .

За час перебування у шлюбі, а саме 01 серпня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» попередній договір купівлі-продажу квартири, за яким передбачалось набуття у майбутньому квартири у їх власність.

При зверненні до суд з позовом позивач просила визнати її частку як покупця за цим договором у розмірі 2/3 частини, мотивуючи тим, що нею були внесені кошти, отримані від відчуження особистого майна - квартири у м. Євпаторія, проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази як відчуження цього майна, так і внесення відповідних коштів позивачем.

До того ж судом встановлено, що вказаний попередній договір припинив свою дію 18 травня 2021 року, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 умов щодо укладення основного договору у визначений строк. А право власності на квартиру АДРЕСА_11 було зареєстровано за ПрАТ «ХК «Київміськбуд».

Таким чином, враховуючи встановлені обставини припинення дії попереднього договору, підстави для визначення часток позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , як покупців відсутні. При цьому слід звернути увагу на те, що позивачем були заявлені вимоги саме щодо визначення її частки як покупця, а не щодо поділу грошових коштів внесених за умовами договору. Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що ці кошти перебувають у ПрАТ «ХК «Київміськбуд», перешкод щодо їх отримання не вбачається, як і не вбачається підстав для змін часток сторін у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача частини грошових коштів, які були спільним сумісним майном подружжя та знаходились на поточному рахунку, відкритому на ім'я відповідача в АТ «Райфайзен Банк Аваль» судом встановлено, що вказані кошти були акумульовані в період шлюбу, та були зняті відповідачем 19 червня 2020 року, в той час як шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний рішенням суду від 23 жовтня 2020 року, а провадження у справі про розірвання шлюбу було відкрито 03 вересня 2020 року.

Враховуючи наведене, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що кошти у визначеному позивачем розмірі були зняті відповідачем в період шлюбу для забезпечення поточних потреб родини, так як докази про те, що ці дії були вчинені відповідачем ОСОБА_2 всупереч інтересам сім'ї в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, судові витрати понесені позивачем компенсації не підлягають. І підстав для перегляду додаткового рішення, як на то вказує позивач в апеляційній скарзі не вбачається.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 щодо додаткового рішення колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Рішення по суті спору було ухвалено судом першої інстанції 30 січня 2024 року.

В ході розгляду справи відповідачем було подано орієнтовний розрахунок судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу наданих адвокатом Борецьким В.В., де визначено суму 42000 грн, які відповідач очікує понести за професійну правничу допомогу, з яких 14000 грн - складання відзиву, 7000 грн - участь у п`яти судових засіданнях, оскільки згідно договору визначено вартість участі в одному судовому засіданні - 1400 грн, 14000 грн підготовка необхідних документів у справі у кількості 10 сторінок, оскільки вартість складання сторінки згідно договору складає 1400 грн, а також 7000 грн - додатковий гонорар, який складає 20 відсотків від загальної суми наданих послуг (гонорар успіху) /т.1 а.с.179/.

На підтвердження очікуваних витрат до відзиву крім орієнтовного розрахунку подано Додаток №6 від 28 вересня 2021 року до Договору №23/10/20 про надання правничої допомоги від 23 жовтня 2020 року /т.1 а.с.180/.

02 лютого 2024 року відповідач ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з позивача ОСОБА_1 на свою користь суму понесених витрат на правову допомогу в розмірі 62800, 00 грн та 120000,00 грн, які він має понести за умовами договору про надання правової допомоги на сплату «гонорару успіху».

За умовами Договору № 23/10/20 про надання правничої допомоги укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Борецьким В.В. 23 жовтня 2020 року ОСОБА_2 доручив, а адвокат Борецький В.В. зобов`язався надати професійну правничу допомогу, зокрема, представництво інтересів клієнта в усіх судових установах.

Відповідно до п.4.1 Договору, оплата послуг адвоката здійснюється за договірною ціною, що встановлюється на підставі домовленості сторін у відповідних додатках та/або додаткових угодах до цього договору /т.3 а.с.61-62/.

Додатковою угодою №1 до Договору від 28 листопада 2022 року його сторони домовились викласти п.5 додатку №6 в наступній редакції: «Гонорар успіху: у випадку відмови у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції, протягом одного календарного року з моменту винесення (проголошення вступної та резолютивної частини) рішення суду першої інстанції Клієнт оплачує Адвокату 3000 доларів США, що еквівалентно 120000,00 грн згідно курсу НБУ станом на 27 листопада 2022 року» /т.3 а.с.60 на звороті/.

28 вересня 2021 року ОСОБА_2 і адвокатом Борецьким В.В. підписано Додаток №6 до Договору, згідно якого з метою виконання Договору про надання правничої допомоги ОСОБА_2 сплачує адвокату:

- 14000 (чотирнадцять тисяч) гривень на професійну правничу допомогу у страві №756/11274/21, за складання відзиву на позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і його поділ з додатками;

- 1400 (одна тисяча чотириста) гривень на професійну правничу допомогу за участь в одному судовому засіданні (судодень) на кожне наступне судове засідання, що відбудеться після засідань зазначених у п. І цього Додатку:

- 1400 (одна тисяча чотириста) гривень за складання однієї умовної сторінки документів процесуального характеру в рамках процесу вказаного в пункті І цього додатку, а саме: запитів (в тому числі адвокатських), листів, актів (підготовка проектів та текстів), пояснень, додаткових документів пов`язаних з наданням правничої допомоги в рамках справи про усунення перешкод користування власністю, на квартиру та зняття з реєстрації особи, а також складання відповіді на відзив, письмових пояснень, відібрання пояснень тощо, додаткових клопотань про витребування доказів, необхідність яких виникне в рамках розгляду провадження у справі, клопотань про виклик та допит свідків, інших необхідних в рамках зазначеного процесу клопотань, заяв, пояснень інших процесуальних документів тощо.

Розрахунки між Сторонами проводяться в готівковій формі в наступному порядку: Клієнт сплачує Адвокату 21000 (двадцять одну тисячу) гривень, у момент підписання вказаного додатку. Решту оплати здійснюється протягом строку згідно домовленостей сторін.

Гонорар успіху: у випадку відмови у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції, протягом одного календарного місяця з моменту винесення (проголошення вступної та резолютивної частини) рішення суду першої інстанції. Клієнт оплачує Адвокату 20% від загальної суми всіх наданих згідно цього додатку послуг професійної правничої допомоги /т.3 а.с.63/.

01 січня 2024 року ОСОБА_2 і адвокатом Борецьким В.В. підписано Акт виконаних робіт від, згідно з яким:

складання відзиву на позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ разом з додатками - вартістю 14000,00 грн;

-складання заяви про витребування у приватного нотаріуса Іванової С.М. доказів, а саме належним чином засвідченої копії заяви до договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_12 , від 18.12.2009, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 - вартістю 2800 грн;

-складання заяви про витребування у приватного нотаріуса Іванової Л.М. доказів, а саме належним чином засвідченої копії заяви до договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 ; у ГУ ДФС у м. Києві відомості щодо всіх відкритих рахунків у банках, а також доходів та утриманих податків у період з 2007 по 2020 роки включно ОСОБА_1 ; у НБУ відомості щодо всіх відкритих рахунків у банках та виписки щодо доходів та видатків отриманих у період з 2007 по 2020 роки включно ОСОБА_1 ; у АТ «Райффайзен Банк» відомостей щодо всіх відкритих рахунків у АТ «Райффайзен Банк» та виписки щодо доходів та видатків здійснених у період з 2007 по 2020 роки ОСОБА_2 ; у АТ КБ «ПриватБанк» відомості щодо всіх відкритих рахунків у АТ КБ «ПриватБанк» та виписок щодо доходів та видатків здійснених у період з 2007 по 2020 роки включно ОСОБА_1 вартістю 4200 грн;

-складання письмових пояснень - вартістю 12600 грн; складання додаткових письмових пояснень - вартістю 4200 грн; участь у судових засіданнях в суді першої інстанції - загальною вартістю 25000 грн.

Загальна вартість цих наданих послуг складає 62800 гривень, яка на момент складання вказаного акту сплачена в повному обсязі.

Стороною позивача була подана заява - заперечення щодо вартості понесених відповідачем витрат на послуги адвоката, в якій вказувалось на те, що витрати в загальному розмірі 182800 гривень є завищеними, належним чином не обгрунтованими, що суперечить принципам розподілу судових витрат таким як розумність і справедливість. У зв`язку з цим сторона позивача просила залишити заяву без задоволення /т.3 а.с.74-75/.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду від 22 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23800 грн.

Суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги про зарахування до складу витрат на професійну правничу допомогу витрат за складання відзиву на позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і його поділ з додатками (14000 грн), а також за участь у судових засіданнях. Також суд врахував, що в цій справі було проведено 7 судових засідань за участю представника відповідача - адвоката Борецького В.В. (22 листопада 2021 року, 27 квітня 2022 року, 14 березня 2023 року, 25 квітня 2023 року, 12 червня 2023 року, 02 жовтня 2023 року та 30 січня 2024 року), тобто з урахуванням визначеного між адвокатом та його довірителем розміру винагороди за участь у судових засіданнях, ці витрати підлягають відшкодуванню у розмірі 9800 грн. А тому загальна сума відшкодування була визначена судом у розмірі 23800 грн.

Інші витрати, які заявлені до відшкодування, судом першої інстанції визнані такими, що не відповідають критерію реальності адвокатських витрат з точки зору їх необхідності. З цих підстав суд вважав необґрунтованим відносити до витрат на професійну правничу допомогу: складання заяв про витребування доказів, письмових пояснень та додаткових письмових пояснень.

Щодо стягнення «гонорару успіху» суд зауважив, що після укладення Додаткової угоди №1 до Договору від 28 листопада 2022 року, якою сторони змінили розмір «гонорару успіху», ця додаткова угода не була подана безпосередньо після її укладання сторонами до суду, подана лише до заяви про ухвалення додаткового рішення, тобто з пропуском процесуального строку, а тому не прийнята до уваги суду в якості доказу.

Частина 1 ст.133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат судам слід враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Верховний Суд у постанові від 28 липня 2022 року у справі № 903/781/21 вказав, що чинне законодавство, хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте Верховний Суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З матеріалів справи вбачається, що стороною відповідача було здійснено заяву про компенсацію судових витрат на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

Суд першої інстанції врахувавши складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення дійшов обґрунтованого висновку про визначення суми відшкодування у розмірі 23800 грн. Аналізуючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд в повній мірі врахував конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, реальність, розумність і справедливість.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не перевірив чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим, відхиляються апеляційним судом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що таке клопотання було подано стороною позивача, а зміст мотивувальної частини додаткового рішення вказує на те, що судом здійснений детальний аналіз наведених витрат, з урахування цих заперечень.

Твердження сторони відповідача ОСОБА_2 про те, що всі подані адвокатом процесуальні документи, зокрема, клопотання про витребування доказів пояснення та інші процесуальні документи, були обґрунтованими та необхідними, не спростовують висновки суду першої інстанції про те, що складання заяв про витребування доказів, письмових пояснень та додаткових письмових пояснень не є обов`язковим, оскільки не є письмовими заявами по суті справи. У сторони відповідача була можливість реалізувати процесуальні права щодо вищевикладеного в інший спосіб для оптимізації розміру витрат на професійну правничу допомогу, витрати по відшкодування якої за відсутності реальної необхідності має нести інша сторона.

Доводи апеляційної скарги щодо «гонорару успіху» зводяться до того, що сума у 120000,00 (сто двадцять тисяч) гривень становить лише 5,37% від заявлених позовних вимог.

Разом з тим для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність, розумність та справедливість. А отже з урахуванням характеру спірних правовідносин, складності справи, її прогнозованості з точки зору правозастосовчої практики, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача додатково суми коштів, визначених як «гонорар успіху» адвоката.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував питання компенсації судових витрат, дав належну правову оцінку доводам обох сторін у справі. А тому додаткове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених відповідачем ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , понесені ним судові витрати на стадії апеляційного перегляду справи компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2024 року - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 28 лютого 2025 року