Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1495/24
Провадження № 2/499/127/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

заочне

04 березня 2025 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді Тимчука Р.М. за участю секретаря судового засідання Чумаченко А.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в селищі Іванівка Одеської області справу №499/1495/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив:

Представник позивачки звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог сторона позивача послалися на ті обставини, що 2 грудня 1995 року між позивачем та відповідачем Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис № 1379.

Під час шлюбу у позивача та відповідача народилось четверо спільних дітей:

1) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (на даний час повнолітній);

2) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (на даний час повнолітня);

3) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (на даний час неповнолітній);

4) ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (на даний час малолітній).

Спільне життя позивача з відповідачем не склалось, вони виявились людьми різних характерів та поглядів на життя.

3 лютого 2022 року позивач з відповідачем не проживають разом.

На даний час їх шлюб існує лише формально, спільне господарство та бюджет вони не ведуть, можливості зберегти сім`ю та бажання відновлювати подружні відносини немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

При цьому, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу.

На момент звернення до суду із цією позовною заявою, між позивачем та відповідачем відсутній спір з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі, яке належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

У справі відкрито спрощене позовне провадження з (викликом) сторін.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, представник позивачки надав клопотання - справу слухати у їх відсутність на позовних вимогах наполягають.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, відзив на позовну заяву не подавав. Про дату час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження з позовною заявою та судової повістки на зареєстровану в установленому законом порядку адресу місця проживання. Зазначене поштове відправлення відповідач не отримав, до суду кореспонденція повернулася з відміткою (адресат відсутній за вказаною адресою).

Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судові поштові відправлення (копія позову з додатками, ухвала про відкриття спрощеного провадження, судова повістка) двічі направлялися за адресою за місцем реєстрації відповідача (згідно адресної довідки), а згідно позначки працівника вручити поштове відправлення не представляється можливим, так як адресат відсутній за вказаною адресою, тому у суду є підстави розцінювати, що відповідач отримав ухвалу про відкриття спрощеного провадження та повідомлений про порядок розгляду справи, та був повідомлений про дати судових засідань.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Отже судом було вжито всі можливі заходи, щодо виклику відповідача по справі до суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст.5ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 2 грудня 1995 року між позивачем та відповідачем Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно Коломийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління юстиції, актовий запис № 1379.

Під час шлюбу у позивача та відповідача народилось четверо спільних дітей:

1) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (на даний час повнолітній);

2) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (на даний час повнолітня);

3) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (на даний час неповнолітній);

4) ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (на даний час малолітній).

Слід зазначити, що спільне життя позивача з відповідачем не склалось, вони виявились людьми різних характерів та поглядів на життя.

3 лютого 2022 року позивач з відповідачем не проживають разом.

На даний час їх шлюб існує лише формально, спільне господарство та бюджет вони не ведуть, можливості зберегти сім`ю та бажання відновлювати подружні відносини немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

При цьому, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу.

На момент звернення до суду із цією позовною заявою, між позивачем та відповідачем відсутній спір з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі, яке належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Сторона позивача просить суд не надавати позивачу з відповідачем строк на примирення, оскільки у даному випадку він не є доцільним, так як сторони в свій час вже використали спроби примиритися, однак такі спроби не дали бажаних результатів через різні погляди на сімейне життя та обов`язки.

Застосовуючи норми матеріального права суд виходить з такого.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено загальні засади регулювання сімейних відносин.

Згідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України).

Згідно ч.2 ст.112 СК України суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Як роз`яснив Верховний Суд України, згідно зі ст.24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої 10 грудня 1948 року Генеральною Асамблеєю ООН.

Обставини на які посилається позивач є самостійною та достатньою підставою для розірвання шлюбу.

Докази, які б спростовували обґрунтованість цього висновку, в матеріалах цивільної справи відсутні.

Виходячи з наведеного враховуючи, що позивачка не бажає підтримувати сімейні стосунки з відповідачем, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб. збереження даного шлюбу суперечить її інтересам, тому оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, беручи до уваги, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з такого та беручи до уваги, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі суд приходить до висновку про необхідність стягнення судового збору з відповідача на користь позивачки у розмірі 1211,20 гривень, відповідно до квитанції про сплату судового збору.

На підставі ст.3,56,104-105,110,112,113 СК України, керуючись ст.ст. 12, 259,263-265,280-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що зареєстрований 02 грудня 1995 року Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції за актовим записом № 1379.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати понесені позивачкою на сплату судового збору судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, РНОКПП: НОМЕР_3 місце проживання: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серія та паспорт громадянина України: не відомі, РНОКПП: не відомий; місце проживання: АДРЕСА_1

СуддяРуслан ТИМЧУК