Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
19 лютого 2025 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого - судді Черенкової Н.П.,
при секретарі - Романовій К.Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування,-
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 .
Позов мотивувала тим, що з 01.10.2016 року по 22.08.2023 року сторони перебували у шлюбі, від якого у них народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка вказує, що наразі дитина проживає з нею за кордоном. Зважаючи на такі обставини, вважає за доцільне, щоб даний факт був врегульований судом. Це пов`язано з тим, що у будь-який момент відносини з відповідачем можуть значно зіпсуватись, і в такій ситуації кожен із батьків може згадати про відсутність домовленості про визначення місця проживання дітей. Також важливою обставиною позивачка вважає те, що проживання сина з нею, є волею та бажанням самого сина, він висловлює повну згоду на проживання з нею. Вказує, що у неї з сином з народження зав`язався сильний психологічний контакт, прив`язаність один до одного, вони проводять багато вільного часу разом. Позивачка стверджує, що не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо їхнього сина. За такого, просила задовольнити позовні вимоги та визначити місце проживання дитини з матір`ю.
Хід справи та процесуальні дії суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2023 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.
Ухвалою судді від 30.10.2023 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачці строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали, шляхом подання заяви у новій редакції з наданням відповідних документів.
10.11.2023 року від позивачки, на виконання вимог ухвали від 30.10.2023 року надійшла заява про усунення недоліків, з доданою уточненою позовною заявою.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 14.11.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 24.01.2024 року.
Ухвалою суду від 24.01.2024 року оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні, витребувано у Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради висновок про доцільність проживання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 08.08.2024 року, оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 03.10.2024 р., повторно витребувано у Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради висновок про доцільність проживання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 .
17.09.2024 року від представника Органу опіки та піклування Батовської Ю.В. надійшла заява, в якій просила долучити до справи висновок №884/02.02.01-22/25/14/24 від 16.02.2024 року про доцільність визначення місця проживання дитини із матір`ю, розгляд справи просила проводити за її відсутності, позовні вимоги та висновок органу опіки підтримує в повному обсязі.
Ухвалою суду від 03.10.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 19.12.2024 року.
Судове засідання 19.12.2024 року відкладено на 19.02.2025 року в зв`язку з неявкою сторін в судове засідання.
Сторонидо судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Позивач та її адвокат Поляков О.О. позов підтримали, просили про розгляд справи у їх відсутнсть.
Відповідач відзив на позовну заяву чи будь-які заяви та клопотання по суті справи не надав.
Від представника органу опіки та піклування Золотар С.В. надійшла заява, в якій висновок органу опіки підтримує та просила про розгляд справи за її відсутності.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).
Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.ст.223, 280 ЦПК України.
Обставини справи, встановлені судом.
Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сторони перебували у шлюбі з 01.10.2016 року.
Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 22.08.2023 року шлюб між сторонами розірвано (справа №490/5092/23).
Дитина проживає разом з позивачкою.
Позивачка належним чином виконує свої батьківські обов`язки: піклується про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, створила належні житлові та побутові умови для його повноцінного виховання і розвитку.
Вищенаведені обставини не заперечуються відповідачем і підтверджуються сукупністю наданих позивачем доказів.
Органом опіки та піклування, виконкому Миколаївської міської ради надано до суду Висновок № 884/02.02.01-22/25/14/24 від 16.02.2024 року про доцільність визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , в якому вказано наступне.
ОСОБА_1 наразі перебуває за кордоном разом з сином, хлопчик там відвідує школу. Мати дитини працює, надала документи, що свідчать про наявність самостійного, постійного доходу. Згідно зі слів ОСОБА_4 малолітній ОСОБА_5 хоче проживати разом із нею, між ними з народження зав`язався сильний психологічний контакт та прив`язаність один до одного.
Спеціалісту служби вдалося зв`язатися із батьком дитини в телефонному режимі, з його слів, він не проти визначення місця проживання сина з матір`ю, тому що не хоче його травмувати, зустрічного позову до суду не подавав. Пояснення в письмовому вигляді від батька дитини не вдалося отримати, так як батько перестав відповідати на телефонні дзвінки. Фахівці Миколаївського міського центру соціальних служб неодноразово відвідували сім`ю ОСОБА_2 за місцем проживання, але вдома нікого не було, на телефонні дзвінки батько не відповідає. На залишені інформаційні повідомлення з проханням звернутися до Центру ніхто не відреагував та до теперішнього часу не звернувся.
Миколаївський міським центром соціальних служб в телефонному режимі було проведено оцінку потреб сім`ї ОСОБА_1 , в ході якої було з`ясовано, що хлопчик спілкується з батьком по телефону і вона не проти, щоб батько приймав участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, однак зауважила, що вона проти того, щоб малолітній ОСОБА_5 проживав з ним.
Згідно з викладеним, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, керуючись ст.ст. 160, 161 Сімейного кодексу України, п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю ОСОБА_1 .
ІІ. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
При вирішенні даного спору суд керується положеннями сімейного законодавства України, які визначають умови реалізації особистих немайнових прав і обов`язків батьків та дітей, та нормами міжнародного законодавства, які закріплюють основні права і свободи дітей.
Так, згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
17 жовтня 2018 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі N 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю та вказала наступне.
При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.
Статтею 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» визначено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.
При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини.
З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог.
Аналіз наведених норм права в їх сукупності дає підстави для висновку, що принцип рівності прав батьків щодо дитини є похідним від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Визначаючи місце проживання дітей, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращими інтересами дітей.
Як встановлено судом, після припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин малолітня дитина сторін проживає з матір`ю, яка піклується про її виховання та розвиток.
Незважаючи на відсутність доказів, які б свідчили про те, що відповідач будь-коли оспорював місце проживання сина чи вчиняв дії, спрямовані на його зміну, при вирішенні справи слід урахувати, що дитина проживає разом з позивачкою, а між сторонами існує особистісний конфлікт.
Наведені обставини дають достатні підстави вважати, що у даному випадку ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини може запобігти негативному впливу конфлікту між батьками на психоемоційний стан їхнього сина та сприятиме його нормальному розвитку і вихованню у звичному для нього соціально-підтримуючому середовищі в умовах стабільності, безпеки, впевненості у сьогоденні та більш віддаленій часовій перспективі.
Отже за внутрішнім переконанням суду, яке ґрунтується на оцінці сукупності встановлених при розгляді цієї справи фактів, визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю буде відповідати найкращому забезпеченню його інтересів, що і є підставою для задоволення позову.
Також суд зауважує, що визначення місця проживання сина з матір`ю не впливатиме на його взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у його житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я сина, стан його розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.
У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з сином, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
Враховуючи ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, інтереси дитини, враховуючи, що дитина після розірвання шлюбу сторін проживає разом із матір`ю, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю, що не є розлученням дитини з батьком, який не позбавлений права спілкування з дитиною, а також брати участь у її вихованні та забезпеченні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування з дитиною, а у разі недосягнення такої згоди, за рішенням органу опіки та піклування або за судовим рішенням.
Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню.
Керуючись ст.2; 4-5; 10-13; 76-81; 133; 141; 223; 258-259; 263-265, 280 ЦПК України, на підставі ст.3; 9; 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.21-22; 24; 51 Конституції України, ст.3; 141; 155; 160-161 СК України, ст.8; 11 Закону України „Про охорону дитинства", пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування - задовольнити.
Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за її місцем проживання.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Повний текст заочного рішення виготовлений 19 лютого 2025 року.
Суддя Н.П. Черенкова