Справа № 203/7210/23
Провадження № 2/0203/82/2025
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О. В.,

за участі секретаря Погрібного О. Ю.,

представника позивача Олійник Ю. М.,

представника відповідача ОСОБА_1 Скороход А. О.,

представника відповідача

ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області Шелеста С. Ю. (в режимі відеоконференції)

представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі в залі суду у загальному провадженні цивільну справу у паперовій формі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про припинення права власності на житловий будинок і скасування державної реєстрації права власності, визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на об`єкт нерухомості, скасування державної реєстрації земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року Дніпровська міська рада пред`явила через суд цей позов на предмет захисту законних інтересів громади міста у формуванні земельної ділянки комунальної власності з урахуванням обмежень землекористування в режимі зон охорони «Центрального» історичного ареалу м. Дніпра та в її наступному оплатному відчуженні на конкурентних засадах з підстав їх порушення незаконною державною реєстрацією Відділом у Сосницькому районі ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області 15 лютого 2021 року присадибної ділянки площею 0,0964 га земель житлової та громадської забудови з присвоєнням кадастрового номера :06:081:0083 за цільовим призначенням під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 ), за землевпорядною технічною документацією, замовленою відповідачем ОСОБА_1 по праву власника житлового будинку загальною площею 222,1 м2 за цією адресою, державна реєстрація чого незаконно проведена, нібито, у зв`язку з рішенням Дніпровської міськради № 43/59 від 22 липня 2020 року про погодження списання з балансу КП «Жилсервіс-5» ДМР цього багатоквартирного житлового будинку без заперечень проти оформлення та реєстрації права власності на нього власниками всіх чотирьох квартир відповідно до вимог чинного законодавства, з приводу чого прийнято рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міськради, ОСОБА_2 , від 04 листопада 2020 року, про яке випадково стало відомо позивачу тільки 19 жовтня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування підстав позову посилається, по суті, на формування земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :06:081:0083 всупереч містобудівним вимогам з огляду на її розміщення в зоні існуючої змішаної багатоквартирної житлової забудови (різної поверховості) та належності до історичного ареалу «Центральний» за матеріалами історико-архітектурного опорного плану міста, затвердженого у складі генерального плану за рішенням Дніпровської міської ради № 84/60 від 02 вересня 2020 року, тоді як за розміром земельна ділянка відповідає нормі безоплатної приватизації, через що державна реєстрація права власності на індивідуальний житловий будинок, розміщений на цій ділянці, перешкоджає її оплатному відчуженню на земельних торгах. Водночас, незаконне рішення про державну реєстрацію права власності з відкриттям нового розділу у Державному реєстрі прав на індивідуальний житловий будинок прийнято необґрунтовано на підставі фіктивного висновку щодо технічної можливості об`єднання нерухомого майна в один об`єкт № 20/1019-1 від 19 жовтня 2020 року, який не відповідає дійсності, оскільки жодних будівельних робіт для реконструкції чи капітального ремонту, спрямованих на об`єднання в індивідуальний житловий будинок самостійних об`єктів нерухомого майна у вигляді чотирьох ізольованих квартир багатоквартирного одноповерхового будинку з цоколем, фактично не проводилося, а дозвільні документі на такого роду будівельні роботи ніколи не видавалися.

Позивач за відсутності у відповідача ОСОБА_1 , який скупив у спірному багатоквартирному будинку всі чотири квартири, дійсних підстав для державної реєстрації права власності на новостворений шляхом об`єднання цих квартир індивідуальний житловий будинок просив захистити свої законні інтереси у такий спосіб:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 04 листопада 2020 року індексний номер 54955230, прийняте державним реєстратором Сакалюком Сергієм Сергійовичем про реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з описом: житловий будинок літ. А-1, прибудова літ. а1-1, сходи літ. а2, сходи літ. а3, загальна площа 222,1 кв.м., житлова площа 159,7 кв.м. за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити право власності за ОСОБА_1 (номер запису про право власності/довірчої власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 39013415) на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 101, а саме: житловий будинок літ. А-1, прибудова літ. а1-1, сходи літ. а2, сходи літ. а3, загальна площа 222,1 кв.м., житлова площа 159,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із відкриттям розділу;

- визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :06:081:0083, загальною площею 0,0964, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у державному земельному кадастрі, з виключенням відомостей щодо кадастрового номеру :06:081:0083 з Державного земельного кадастру та закриттям поземельної книги відносно вказаної земельної ділянки.

З відкриттям загального позовного провадження, після усунення недоліків позовної заяви, за ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2024 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її підготовка з обміном учасниками заявами по суті справи, після чого підготовче провадження закінчене за ухвалою суду 29 квітня 2024 року.

06 грудня 2023 року до відкриття провадження у цій справі за ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська вжиті за заявою представника позивача заходи забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (з описом: житловий будинок літ. А-1, прибудова літ. а1-1, сходи літ. а2, сходи літ. а.3, загальна площа 222,1 кв.м., житлова площа 159,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); а так само заборони державному реєстратору вчиняти будь-які реєстраційні дії (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності), окрім дій по виконанню цієї ухвали, на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (з описом: житловий будинок літ. А-1, прибудова літ. а1-1, сходи літ. а2, сходи літ. а.3, загальна площа 222,1 кв.м., житлова площа 159,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) (а.с. 118-120 том № 1).

Відповідач ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області подав 23 січня 2024 року відзив, в якому позов не визнав повністю, заперечуючи проти аргументів і доводів позивача міркуваннями, по-перше, про неможливість виключення з Державного земельного кадастру за чинним законодавством відомостей про кадастровий номер і земельну ділянку, державна реєстрація якої скасована, тоді як кадастровий номер :06:081:0083 присвоєний на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), для якої згідно ст. 55 Закону України «Про землеустрій» не потрібен витяг з містобудівної документації із зазначенням функціональної зони території, в межах якої розташована земельна ділянка та обмежень у використанні території для містобудівних потреб, а лист Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 4/7-628 від 24 жовтня 2023 року про знаходження спірної ділянки в зоні існуючої змішаної багатоквартирної житлової забудови (різної поверховості) і в межах історичного арсеналу «Центральний» на законність державної реєстрації земельної ділянки не впливає, бо матеріали плану зонування території міста та історико-архітектурного опорного плану міста у складі генерального плану не включаються до складу такого виду технічної документації, яка відповідно до ч. 14 ст. 186 ЗК України погодженню не підлягає. По-друге, наполягав на дотримання під час проведення державної реєстрації спірної земельної ділянки за принципом екстериторіальності постанов Кабміну № 1051 від 17 жовтня 2012 року і № 455 від 03 червня 2020 року, однак до відзиву не додав ні копію рішення Дніпровської міської ради про затвердження розробленої інженером-землевпорядником ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 21 січня 2021 року, ні сам примірник цієї технічної документації, який би містив відомості про її затвердження.

Відповідач ОСОБА_1 за правничої допомоги адвоката Скороход А. О. через електронний кабінет підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подав 09 лютого 2024 року відзив, в якому позов не визнав повністю, заперечуючи проти аргументів і доводів позивача міркуваннями про презумпцію правомірності набуття права власності добросовісним набувачем речі, від якої відмовився попередній власник комунального майна за актом про списання з балансу КП «ЖИЛСЕРВІС-5» ДМР багатоквартирного будинку на АДРЕСА_2 , погодженого виконкомом Дніпровської міської ради згідно рішенню №-28/3 від 28 березня 2023 року на виконання рішення Дніпровської міської ради VII скликання № 43/59 від 22 липня 2020 року з внесеними до нього змінами за рішенням № 42/7 від 26 травня 2021 року. Також аргументував свої заперечення посиланнями на презумпцію правомірності нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, укладених 30 січня 2020 року ОСОБА_1 для оформлення переходу до нього права власності на всі квартири у спірному багатоквартирному житловому будинку, що офіційно підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з усіма його складовими. Визнав, що виступив замовником технічної інвентаризації спірного будинку, і що саме він подав складений технічний паспорт на спірний будинок з висновком про технічну можливість об`єднання нерухомого майна для державної реєстрації. Вважав, що формування земельної ділянки відповідає встановленому режиму регулювання забудови ІІІ категорії (з можливими активними перетвореннями території комплексної реконструкції). Однак, вказуючи на необхідність відрізняти реєстрацію земельної ділянки від реєстрації прав на неї, змовчав про той факт, чи звертався відповідач ОСОБА_1 до 15 лютого 2022 року до Дніпровської міської ради з питань землекористування сформованою ділянкою, як не надав відповідних доказів такого звернення, і причини, за яких будь-які права на земельну ділянку за ним не зареєстровані, не пояснював.

Відповідач, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, подав 24 травня 2024 року відзив, в якому позов не визнав, заперечуючи проти аргументів і доводів позивача посиланнями на відсутність у державного реєстратора на момент прийняття оскаржуваного рішення та здійснення державної реєстрації права власності будь-яких приводів для найменших сумнівів у достовірності поданих заявником документів про технічний стан об`єктів нерухомого майна, які об`єднуються, та новоствореного за рахунок їх об`єднання, що за класом наслідків не передбачало прийняття до експлуатації.

28 лютого 2024 року позивач відповів на відзив ОСОБА_1 , відхиляючи доводи і пояснення відповідача аргументами про згоду позивача на передачу у приватну власність багатоквартирного, а не індивідуального, житлового будинку з міркуваннями про необхідність звернення за присвоєнням адреси у випадку зміни для будинку статусу багатоквартирного на індивідуальний, чого відповідач не виконав.

11 березня 2024 року відповідач ОСОБА_1 в процесі підготовки справи до розгляду виклав у запереченні аргументи про доведену документально технічну можливість об`єднати набуті у власність однієї особи квартири, на які поділений жилий будинок, в один об`єкт нерухомого майна, наполягаючи на дійсному проведенні на об`єктах будівельних робіт, які не потребують дозвільних документів на їх виконання, чого позивач не визнає. Однак, до заперечень жодних первинних документів у будівництві для підтвердження факту виконаних робіт не додано.

Інших заяв по суті справи від учасників розгляду не надходило, і третя особа своїм правом подати заяви по суті справи не скористалася, письмових пояснень щодо позову не подавала.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з наведених у позовній заяві підстав та наполягала на задоволенні вимог в повному обсязі, пояснивши про колишню належність спірного будинку до режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини до часу втрати статусу пам`ятки історії місцевого значення згідно наказу Мінкульту № 298 від 11 квітня 2019 року втраченою меморіальною дошкою про увічнення пам`яті про мешкання у цьому місці єврейського поета і драматурга радянської доби ОСОБА_4 (охоронний № 1445), яка була встановлена у 1970 році і не відновлювалася після зникнення.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з наведених у відзивах підстав, визнавши у своїх поясненнях відселення мешканців спірного будинку з наданням іншого житла після віднесення його у 1989 р. до категорії старих ("ветхих") з проведенням приватизації чотирьох квартир у 1997-1999 рр. та у 2004 р., а також факт знищення пожежею даху спірного будинку десь у 2007 чи 2008 рр., невдовзі після якої, власне, зникла меморіальна дошка, про що пояснювала представник позивача.

Виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, на суд покладено обов`язок згідно ст. 264 ЦПК України самостійно надати правову кваліфікацію відносинам сторін та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення переданого, по суті, на його розгляд спору, а тому самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, за викладеними Верховним Судом в §§ 84-85 постанови Великої Палати № 12-161гс19 від 04 грудня 2019 року висновками про застосування за подібних справі № 917/1739/17 обставин принципу jura novit curia ("суд знає право") до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту не призводить, а під цивільну юрисдикцію загальних судів згідно другому абзацу ч. 1 ст. 19 ЦПК України підпадають похідні вимоги щодо реєстрації майна та реєстраційних дій, передані на розгляд місцевого загального суду у спорі щодо такого майна.

Суд, вислухавши усні пояснення представників учасників справи, безпосередньо дослідивши та повно, всебічно і об`єктивно оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані докази, як окремо, так і в їх сукупності, відповідно до з`ясованих правовідносин дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступних міркувань та встановлених у судовому засіданні обставин.

Судом встановлено, що у АДРЕСА_1 , а до того Гімнастична вулиця у м. Катеринославі), не пізніше як з липня 2015 року знаходиться геть непридатна для проживання зруйнована окрема будівля капітального типу з високим ступенем збереженості в автентичному стані частини фасаду, але без даху і без жодних внутрішніх ізольованих приміщень, що не відповідає визначенню житлового будинку і квартири відповідно до ст.ст. 380, 382 ЦК України, як об`єктів цивільних прав, що, таким чином, вважаються знищеними, а незалежно від стану своєї збереженості колись створений людиною цей занехаяний нерухомий об`єкт міг розглядатися лише як виконаний у "катеринославському цегляному" стилі еклектики об`єкт архітектури з характерними відзнаками епохи дореволюційного Катеринослава кінця XIX сторіччя, який серед об`єктів культурної спадщини, що не перебувають на державному обліку в якості пам`ятки історії, відноситься до категорії "рядової історичної забудови", про що відзначено у листі Управління з питань охорони культурної спадщини Дніпровської міської ради № 4/6-157 від 15 червня 2020 року (т. 3 а.с. 42).

Так, станом на 24 жовтня 2023 року у вільному доступі на земельній ділянці з присвоєним 15 лютого 2021 року кадастровим номером :06:081:0083 розміщена у занедбаному стані споруда зруйнованої одноповерхової будівлі з цоколем з червоної цегли без вікон, без дверей, без даху, без внутрішніх перекриттів, що обвалилися, по периметру якої збереглися несуче-огороджувальні конструкції зовнішніх стін з віконними отворами і дверними прорізами, забитими листами з профнастілу, що безспірно підтверджено актом № 24/10/23-Є обстеження державним інспектором спірної земельної ділянки комунальної власності, на яку на час обстеження право власності або право оренди ні за ким не зареєстроване (т. 1 а.с. 100-103).

В подібному ж занедбаному, але трохи більш збереженому, стані ця ж споруда зафіксована на фотознімках, виконаних під час перевірки технічного стану пам`ятки культурної спадщини за актом від 12 березня 2018 року (т. 3 а.с. 136-138), з чим узгоджується фотографія супутникової зйомки фасадної стіни цієї ж споруди станом на липень 2015 року (т. 3 а.с. 85), які у своїй сукупності беззаперечно спростовують відомості технічного паспорту на будинок садибного типу про, нібито, існування у вересні 2020 року внутрішніх ізольованих приміщень, перекриттів та внутрішньо-будинкового інженерного обладнання (т. 1 а.с. 80-85), що відкидаються і до уваги судом не приймаються як недостовірні.

Загальновідомими у м. Дніпрі краєзнавчими фактами культурної спадщини місцевого значення, які в контексті розв`язуваного цивільного спору набувають істотного значення, як в питанні оцінки достовірності доказів, так і у визначенні меж здійснення кожною із сторін спору цивільних прав, судом відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України визнається, що збережені на спірній земельній ділянці після пожежі рештки зруйнованої під впливом вітру, опадів та інших природних явищ покинутої будівлі дійсно належать зведеній у 1890-ті роки за проектом невідомого архітектора садибі купця ОСОБА_5 , яка характерну для пам`ятки історико-культурну цінність не становить, оскільки домоволоділець нічим примітним в історії міста не відзначився, але представляє собою типовий зразок архітектури м. Дніпра часів третьої чверті ХІХ століття, будучи рідкісним натепер, що зберіг свою автентичність і доніс до нашого часу цінність з естетичного, архітектурного і художнього погляду.

Як відомо з облікової картки пам`ятки історії місцевого значення з охоронним № 1445, наданої в копії за супровідним листом № 4/6-389 від 27 грудня 2024 року (т. 3 а.с. 131-145), у флігелі цієї історичної будівлі садиби купця ОСОБА_5 у 1903-1922 рр. мешкала сім`я ремісника ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (у дівоцтві ОСОБА_8 ), у яких народився той самий майбутній поет і драматург ОСОБА_9 ОСОБА_10 . На честь єврейського поета ОСОБА_11 (1903-1964 рр.), який звертався у своїй творчості також і до тематики козацтва та оспівував, зокрема, й українських анархокомуністів (махновців), за рішенням виконкому Дніпропетровської обласної ради народних депутатів № 618 від 08 вересня 1970 року на цегляній стелі праворуч історичної будівлі садиби купця Баранова з червоної лінії вулиці, на той час, АДРЕСА_1 , була встановлена меморіальна дошка, що після свого зникнення у середині 2000-х рр. не відновлювалася, втративши статус пам`ятки історії місцевого значення за наказом Мінкульту № 298 від 11 квітня 2019 року.

За рішенням виконкому Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради народних депутатів від 18 жовтня 1988 року за № 1366 (т. 3 а.с. 80-84) історична будівля садиби купця ОСОБА_5 була віднесена до категорії старих ("ветхих") будинків з відселенням мешканців для виключення з житлового фонду цього будинку, як такого, що не підлягає капітальному ремонту, з переведенням його у нежилий.

31 січня 2020 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І. Л. посвідчила з вчиненням записів в реєстрі за №№ 138, 141, 144, 147 укладені відповідачем ОСОБА_1 договори купівлі-продажу (т. 1 а.с. 38-53), за умовами яких відповідач викупив у ОСОБА_12 та ОСОБА_13 набуті ними у 2017 році у власність чотири квартири (по дві на першому і на цокольному поверхах) будинку на АДРЕСА_1 , як такі, що, начебто, збереглися в натурі і передані у складі відповідно до технічних паспортів (т. 1 а.с. 56-79).

Списання будинку на АДРЕСА_1 з балансу погоджено рішенням Дніпровської міської ради VII скликання від 22 липня 2020 року за № 43/59 з урахуванням внесених змін для виправлення балансоутримувача на КП «Жилсервіс-5» згідно рішенню Дніпровської міської ради VIIІ скликання від 26 травня 2021 року за № 42/7 (т. 1 а.с. 36-37), після чого затверджений директором КП «Жилсервіс-5» ДМР акт списання цього багатоквартирного будинку з балансу поданий до виконкому Дніпровської міської ради, який тільки 28 березня 2023 року своїм рішенням № 5-28/3 погодив цей акт (т. 3 а.с. 45-46).

30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся за державною реєстрацією права власності (з відкриттям розділу) на новостворений шляхом об`єднання квартир індивідуальний житловий будинок під літ. «А-1» з прибудовою під літ. «а1-1» та сходами під літ. «а2», «а3» загальною площею 222,1 м2 та житловою площею 159,7 м2 за місцезнаходженням у АДРЕСА_1 , з привласненням реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна 101, рішення про що з індексним № 54955230 прийнято 04 листопада 2020 року державним реєстратором Сакалюком С. Г. (т. 1 а.с. 35).

Суд відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях учасника справи, тісно пов`язаних з фактичними даними рішень органів місцевого самоврядування, нотаріально посвідчених договорів та наведених вище письмових доказів в сукупності з визнаними і загальновідомими фактами та доступними даними Державного реєстру прав і Державного земельного кадастру, дійшов стійкого внутрішнього переконання у введенні державного реєстратора в оману поданими громадянином для здійснення за собою державної реєстрації права власності недостовірними технічними паспортами і нікчемними договорами з приводу купівлі-продажу неіснуючих об`єктів цивільних прав, розділи на які внаслідок їх знищення підлягали закриттю у Державному реєстрі прав, що виключало їх об`єднання, чим обґрунтовується це рішення про задоволення позову.

Зокрема, право власності відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК країни припиняється у разі знищення майна, встановлення одного лише факту якого з набранням чинності кодифікації ст. 349 ЦК України після 21 квітня 2019 року достатньо для висновку про припинення в особи права власності, незважаючи на записи в державному реєстрі прав. За принципом цивільного права, що ніхто не може передати більше прав, аніж має сам, записана у державному реєстрі власником особа за ч. 1 ст. 203 ЦК України не здатна запропонувати для купівлі-продажу згідно ст. 656 ЦК України "привид з минулого" у виді речі, якої вже не існує на момент укладення договору, тоді як титул володіння до об`єктів цивільних прав у ст. 177 цього Кодексу не віднесений, що складає підвалини врегульованих законодавством економічних товарно-грошових суспільних відносин.

У порівнянні технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами у АДРЕСА_1 , станом на 05 вересня 2020 року за технічними показниками з технічними паспортами за липень 2016 року на чотири квартири цього ж будинку під літ. «А-1» жодних змін у складі 222,1 м2 загальної та 159,7 м2 жилої площі не відбулося. У технічному висновку, по суті обґрунтовуючи відсутність потреби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 406 від 07 червня 2017 року приймати в експлуатацію новостворений об`єкт після робіт з об`єднання квартир, інженер зазначив про факт виконаного перепланування без порушення несучих капітальних стін та перегородок, яких за об`єктивно встановлених вище, згідно з істиною, обставин у 2015-2018 рр. вже не існувало.

Звідси, ненадання відповідачем Ніколічем доказів виконання описаних у поданій державному реєстратору технічній документації робіт з перепланування відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України на засадах змагальності суд тлумачить на користь вірогідності посилання позивача на фіктивність робіт з об`єднання квартир спірної історичної будівлі у 2020 році, які насправді не проводилися через знищення цих квартир до того, щонайменше, двома роками раніше.

Так само, суд критично оцінює акт списання з балансу багатоквартирного будинку, складений і затверджений без дати, в якому утворена з цією метою комісія не змогла, навіть, правильно вказати рік його побудови, зазначивши 1917 рік час зміни форми правління в Російській імперії та більшовицького перевороту, після якого внаслідок поширення дії декрету Президії ВЦВК від 20 серпня 1918 року «Про скасування права приватної власності на нерухомість у містах» і декрету ВЦВК та Раднаркому РСФРР від 16 серпня 1926 року «Про обмеження примусових ущільнень та переселень у квартирах» на територію України у зв`язку з вилученням у представників "експлуататорських класів" лишків жилої площі спірна історична будівля садиби купця Баранова, розрахована на сім`ю одного домоволодільця, внаслідок підселення штучно перетворилася за часів радянської влади на багатоквартирний будинок з поділом на чотири комунальні квартири.

За ознакою пов`язаності спірної будівлі з життям та діяльністю відомої особи єврейського поета і драматурга предмет спору у цій справі належить до історичних об`єктів культурної спадщини за визначенням ч. 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини», не кажучи вже про всі притаманні йому ознаки об`єкта архітектури.

В оцінці наданого спірній історичній будівлі значення «рядової історичної забудови» суд звертає увагу на визначення цим, головним чином, не ступеню її історичної цінності, а визнаної за цією будівлею містобудівної ролі у композиційно-просторовому аспекті історично успадкованого вигляду червоної лінії вулиці, за яким цей об`єкт класифікується у середовищі композиційно рівнозначних, у зв`язку з чим за станом збереженості садиба купця Баранова до вчинення купівлі-продажу квартир перестала бути будинком приватного житлового фонду, залишаючись нерухомим об`єктом культурної спадщини, який відповідачем не використовується за призначенням відповідно до легітимної мети преамбули Закону України «Про охорону культурної спадщини». При тому, що цим Законом в інтересах ефективності державного управління у зазначеній сфері визначені умови надання статусу пам`ятки історії національного чи місцевого значення, що окрім покладення на її власника додаткових обов`язків, встановлює обмеження в оборотоздатності такої речі відповідно до ст. 178 ЦК України, через що втрата статусу пам`ятки історії чи відмова визнати річ такою не заперечують її належність до об`єктів культурної спадщини, а свідчать про вільний обіг цієї речі в товарному обороті без обмежень.

Відповідно, досліджені в судовому засіданні добуті фактичні дані згідно ст.ст. 80, 89 ЦПК України за внутрішнім переконанням суд визнав за юридичною позицією Конституційного Суду України в рішенні від 28.04.2021 за № 2-р(II)/2021 про тлумачення ст. 13 ЦК України достатніми для своїх висновків про форму зловживання відповідачем ОСОБА_14 своїм цивільним правом скупити всі квартири історичного будинку для їх наступного об`єднання в одне житло, що використане всупереч його призначенню в суспільстві лишень для створення видимості набуття у власність, в цілому, індивідуального житлового будинку, який в дійсності вже зруйнований, аби незаконно заволодіти в історичному ареалі міста земельною ділянкою під забудову за принципом єдності її юридичної долі і розміщеного на ній будинку, чому державний реєстратор не запобіг, порушивши порядок проведення реєстраційних дій та видання ним оскарженого рішення.

В свою чергу, доводи представника відповідача про оцінку списання з балансу будинку відмовою громади міста від своїх речових прав на цей об`єкт нерухомого майна через органи місцевого самоврядування заслуговують на увагу, але за ст. 347 ЦК України громада міста може вважатися такою, що відмовилася від своїх прав згідно ст. 172 цього Кодексу через міськраду чи її виконком з огляду на межі їх компетенції, у зв`язку з чим за стійким переконанням суду момент належної відмови не міг відбутися раніше за погодження акта списання у березні 2023 року, чим спростовується законність прийнятого у листопаді 2020 року рішення державного реєстратора, до якого заяву подав відповідач замість уповноваженого органу місцевого самоврядування.

Державним кадастровим реєстратором скасовується державна реєстрація земельної ділянки на виконання ч. 10 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр", якщо речове право на таку земельну ділянку не зареєстровано з вини заявника протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки, яка в такому разі припиняє існування згідно ч. 13 ст. 791 ЗК України як об`єкт цивільних прав, з огляду на що викладені на свій захист відповідачем Ніколічем доводи ніяк не спростовують необхідність задоволення вимог позивача, які ґрунтуються на Законі.

Право власності може бути припинене відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України, окрім передбаченого у частині першій цієї статті вичерпного переліку, в іншому випадку, встановленому у ч. 3 ст. 26 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення.

Суд у вирішенні цієї справи виходить з переслідуваної кінцевої мети захисту законного інтересу власника комунального майна формувати у визначеному на власний розсуд розмірі відчужувану за плату земельну ділянку, що за встановлених обставин виступає об`єктом правової охорони при розв`язанні земельного спору через спрямованість дій відповідача Ніколіча з умислом на позаконкурентне набуття у приватну власність в порядку безоплатної приватизації земельної ділянки в обхід її викупу на земельних торгах і без потреби в дозволі позивача на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж цієї ділянки в натурі (на місцевості).

А саме, земельні ділянки комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) згідно ст. 134 ЗК України обов`язково на конкурентних засадах окремими лотами на земельних торгах за винятком передбачених у частині другій цієї статті випадків, в тому числі, розташування на земельній ділянці об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності, зокрема, фізичних осіб. До того ж, земельні торги також не проводяться відповідно до ч. 3 ст. 134 ЗК України при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам, серед іншого, в межах норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у власність в містах згідно п. г) ч. 1 ст. 121 цього Кодексу не більше 0,10 гектара під будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки).

Разом з цим, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж в натурі (на місцевості) земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у власності громадянина, заінтересованого в її приватизації, за чинною на той час редакцією ч. 8 ст. 791 ЗК України могла замовлятися за фактичним використанням земельної ділянки у зв`язку з неможливістю виявлення її дійсних меж без формування нових земельних ділянок з внесенням відомостей про змінені межі до Державного земельного кадастру, тобто в обхід дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за чинною на той час редакцією ст. 118 ЗК України.

Жодних робіт з реконструкції розміщеної на спірній земельній ділянці історичної будівлі до часу державної реєстрації на неї прав не проводилося, оскільки іншого відповідачами не доведено, а до її занедбаного стану та руйнування призвела бездіяльність власників приватизованих квартир і балансоутримувача, які використовували пам`ятку історії суто в якості ліквідного фінансового активу, не виконуючи своїх прямих обов`язків утримувати свою власність у належному стані, внаслідок чого переслідувана за преамбулою Закону України «Про охорону культурної спадщини» легітимна мета збереження та використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь стала недосяжною, а спірна історична будівля втратила значення режимоутворюючого об`єкта культурної спадщини в історичному ареалі м. Дніпра.

Отже, дочекавшись втрати нерухомим об`єктом статусу пам`ятки історії місцевого значення у квітні 2019 року, після чого такий об`єкт вже не обмежував у товарному і цивільному обороті обіг спірного нерухомого майна, відповідач Ніколіч у січні 2020 року викупив у колишніх власників знищених не пізніше 2018 року квартир занедбаного історичного будинку сам лише їх титул володіння річчю без самих цих речей, що вже припинили своє існування, суто задля формального проведення у листопаді 2020 року державної реєстрації набуття у власність, нібито, жилого будинку в цілому, щоб створити, таким чином, штучно підстави до формування за правилами ст. 791 ЗК України без дозволу позивача земельної ділянки у межах норми безоплатної приватизації площею 0,0964 га у лютому 2021 року, незважаючи на обмеження у використанні земель згідно ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» відповідно до режимів використання зон охорони в межах затвердженого у лютому 2020 року «Центрального» історичного ареалу м. Дніпра.

Подібні «безтоварні операції» підривають економічну основу суспільних відносин.

Суд може застосовувати згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України з власної ініціативи наслідки недійсності нікчемних правочинів, до яких відповідно до ст. 228 цього Кодексу віднесені правочини, що порушують публічний порядок, який стосується не будь-яких суспільних правовідносин, що можуть зазнавати відповідної шкоди, а лише суттєвих основ правопорядку, під якими за висновками Верховного Суду у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2020 року, викладеними за подібних справі № 824/97/19 обставин, у судовій практиці розуміють публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають та становлять основи наявного у державі суспільного ладу, правопорядок держави, принципи і засади, які стосуються незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості держави й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо.

Відповідач Ніколіч і його продавці на час укладення договорів у 2020 році не могли не знати за станом і ступенем збереженості на той момент історичної будівлі садиби купця ОСОБА_5 , що з приватного житлового фонду фактично квартири вже вибули внаслідок руйнування будинку, від якого залишився нерухомий об`єкт культурної спадщини, через що вчинення купівлі-продажу без дійсного об`єкта цивільних прав спрямоване виключно на створення відповідачу несправедливих переваг у землекористуванні об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави за статтею 14 Конституції України, не турбуючись за збереження культурної спадщини, чим за висновками Верховного Суду України у постанові № 6-1528цс15 від 13 квітня 2016 року порушується публічний порядок, виходячи з сутності (змісту) такої протиправної дії та її небезпеки для інтересів держави та суспільства загалом з урахуванням значимості законних інтересів, на які посягає нікчемний правочин цієї категорії, виокремленої у положеннях ЦК України.

З`ясовані обставини переконують суд у порушенні публічного порядку нотаріально посвідченими договорами нікчемної купівлі-продажу знищених квартир історичного будинку, використаної для видання за заявою неналежної особи правового акта індивідуальної дії службової особи органу місцевого самоврядування всупереч п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV у формі рішення про державну реєстрацію права приватної власності, в дійсності, на частково збережену в автентичному стані споруду садиби купця Баранова ХІХго століття, як на новостворений фіктивним об`єднанням об`єкт нерухомості, яке не підлягало державній реєстрації, що потягло незаконне формування в межах «Центрального» історичного ареалу м. Дніпра земельної ділянки за технічною документацією землеустрою без обов`язкового дозволу позивача на розроблення проекту відведення в такому розмірі земельної ділянки з дотриманням режиму використання зон охорони культурної спадщини, чим порушені законні інтереси громади міста в особі позивача у відчуженні комунальної власності на земельних торгах на умовах захисту традиційного характеру середовища міста, на підставі чого у відповідності до п.п. 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України по суду підлягає припиненню абсолютне правовідношення власності відповідача Ніколіча одночасно із скасуванням помилкової державної реєстрації набуття ним права власності на неіснуючу річ згідно ч. 3 ст. 26 вказаного Закону № 1952-IV. Державна реєстрація земельної ділянки внаслідок визнання її незаконною відповідно до ч. 13 ст. ст. 791 ЗК України скасовується по суду з припиненням існування цієї земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає цивільні права та інтереси згідно ст. 5 ЦПК України у спосіб, визначений законами України, відповідно до викладеної в позові вимоги, виходячи з усталеної судової практики про визнання ефективним способом правового захисту у змісті позову після проведеної кодифікації згідно Закону № 340-IX від 05.12.2019 скасування по суду державної реєстрації прав чи рішення про її проведення одночасно з вирішенням питання про речове право та обтяження.

Ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 14 Закону № 1952-IV допускається на випадок наявності двох і більше розділів на один об`єкт нерухомого майна виключно в разі виявлення суперечності між зареєстрованими речовими правами, інакше за обставинами цієї справи ефективним способом правового захисту згідно п. 5 ч. 1 ст. 14 зазначеного Закону визнається ухвалення судом рішення про скасування того рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого у Державному реєстрі прав відкрито відповідний розділ, який закривається з набранням законної сили цим судовим рішенням вже відповідним державним реєстратором. Звідси, як самостійна, вимога про закриття розділу у Державному реєстрі прав на індивідуальний житловий будинок задоволенню не підлягає, а законні інтереси позивача з усією повнотою будуть достатньо захищені скасуванням за ст. 21 ЦК України визнаного по суду незаконним рішення державного реєстратора щодо відкриття у Державному реєстрі прав нового розділу на неіснуючий новостворений об`єкт нерухомості внаслідок об`єднання «про людське око» вже заздалегідь знищених об`єктів нерухомого майна.

З таких же самих міркувань для похідних вимог на предмет незаконності формування присадибної земельної ділянки за фактичним користуванням в обхід обов`язку отримати дозвіл позивача на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ефективним способом правового захисту відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визнається ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, на підставі чого державний кадастровий реєстратор вже здійснює реєстрацію такого скасування, у зв`язку з чим ним на виконання ст.ст. 16, 25 цього Закону скасовується кадастровий номер і закривається поземельна книга. При цьому, в силу прямого імперативного припису ч. 8 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно, а тому вимоги про закриття поземельної книги за судовим рішенням з виключенням відомостей щодо кадастрового номеру з Державного земельного кадастру задоволенню не підлягають.

Судові витрати відносяться судом незалежно від результатів вирішення цього спору з відступом від принципу пропорційності щодо розміру задоволених позовних вимог до кожного з відповідачів згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України на рахунок одного лише відповідача Ніколіча, тільки внаслідок неправильних дій якого з подання на державну реєстрацію нікчемних договорів, переховуючи при цьому від державних реєстраторів факт знищення об`єктів речових прав, власне, виник земельний спір з громадою міста в особі Дніпровської міської ради. Відповідно, підлягають відшкодуванню судовий збір з позовної заяви на суму 11 157 гривень 64 коп. та з заяви про забезпечення позову в сумі 1 342 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,4,11-13,81,141,206,209,265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Припинити право власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на житловий будинок під літ. «А-1» з прибудовою під літ. «а1-1» та сходами під літ. «а2», «а3» загальною площею 222,1 м2 та житловою площею 159,7 м2 за місцезнаходженням у АДРЕСА_1 , якому привласнений реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 101, скасувавши державну реєстрацію набуття цього права за внесеним до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записом під № 39013415.

Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Сакалюка Сергія Георгійовича з індексним № 54955230 від 04 листопада 2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на індивідуальний житловий будинок під літ. «А-1» з прибудовою під літ. «а1-1» та сходами під літ. «а2», «а3» загальною площею 222,1 м2 та житловою площею 159,7 м2 за місцезнаходженням у АДРЕСА_1 , з привласненням реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна 101.

Скасувати проведену відділом у Сосницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області 15 лютого 2021 року державну реєстрацію присадибної ділянки земель житлової та громадської забудови, сформованої у АДРЕСА_1 , площею 0,0964 га за цільовим призначенням (02.01) під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за присвоєним кадастровим номером :06:081:0083.

В іншій частині вимог відмовити.

Судові витрати повністю віднести на відповідача ОСОБА_1 , і стягнути на користь Дніпровської міської ради ( м. Дніпро) з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відшкодування справленого судового збору в сумі 12 499 гривень 64 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Колесніченко