УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 761/41818/21

провадження № 61-502ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_2,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мамаєв Дмитро Юрійович, на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_2, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_2, в якому просив:

- скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 від 18 жовтня 2021 року № 85-к;

- скасувати наказ від 18 жовтня 2021 року № 46;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути завдану моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мамаєва Д. Ю. на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року повернено особі, яка її подала.

Не погоджуючись з ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мамаєв Д. Ю., 10 січня 2025 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року заявник визначає порушення апеляційним судом норми процесуального права, а саме норми частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Заявник посилається на те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовних вимог про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала про повернення апеляційної скарги свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства та обмежує права позивача на доступ до суду.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ухвала Київського апеляційного суду від 22 листопада 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху у зв`язку з несплатою судового збору, у встановлений судом строк заявником не виконана, тому на підставі статей 185, 357 ЦПК України апеляційна скарга підлягала поверненню заявнику.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мамаєва Д. Ю. на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року залишено без руху та встановлено строк десять днів з моменту отримання копії ухвали для усунення вказаних у ній недоліків. Роз`яснено, що не виконання вимог цієї ухвали є підставою для повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

В ухвалі зазначено, що позивач звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте законом не передбачено звільнення від сплати судового збору за позовними вимогами про скасування наказів та відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, за подання апеляційної скарги заявнику необхідно було сплатити судовий збір за вимоги про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 від 18 жовтня 2021 року № 85-к, скасування наказу від 18 жовтня 2021 року № 46, відшкодування моральної шкоди, що у загальному розмірі становить 4 224 грн.

До апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Мамаєва Д. Ю., до якої долучено квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1 500 грн.

Оскільки ОСОБА_1 не в повному обсязі усунув недоліки, зазначені в ухвалі від 22 листопада 2024 року, у встановлений строк, апеляційний суд ухвалою від 27 грудня 2024 року повернув апеляційну скаргу заявнику.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України встановлено, що до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною другою статті 357 ЦПК України визначено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зазначила, що «спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, заявник звільнений від сплати судового збору в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що зазначив апеляційний суд в своїй ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху.

Проте, законом не передбачено звільнення від сплати судового збору за вимоги про визнання незаконними наказів про звільнення та відшкодування моральної шкоди.

Апеляційним судом встановлено, що апеляційна скарга ОСОБА_1 вимогам статті 356 ЦПК України не відповідала, а саме не надано доказів на підтвердження сплати судового збору, а тому апеляційна скарга підлягала залишенню без руху (ухвала Київського апеляційного суду від 22 листопада 2024 року).

При цьому суд апеляційної інстанції роз`яснив заявнику, за які саме позовні вимоги необхідно сплатити судовий збір і у якому розмірі.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанцій діяв на підставі вказаних норм ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» та, врахувавши положення частини першої статті 185 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про надання строку для усунення вказаного недоліку апеляційної скарги.

Заявнику необхідно було подати до апеляційного суду документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або надати підтверджуючі докази щодо звільнення від сплати судового збору.

ОСОБА_1 подав суду докази щодо сплати судового збору у розмірі 1 500 грн, тобто не в повному обсязі виконав вимоги ухвали апеляційного суду.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до частини сьомої статті 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Таким чином, Київський апеляційний суд, встановивши, що недоліки апеляційної скарги у встановлений судом строк не усунено, дійшов обґрунтованого висновку про визнання апеляційної скарги ОСОБА_1 неподаною та повернення її заявнику.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції порушив норми частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», є безпідставними, оскільки Законом України «Про судовий збір» не передбачено звільнення від сплати судового збору за вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення та відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали. Правильність застосування судом апеляційної інстанції вказаних вище норм процесуального права не викликає розумних сумнівів.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мамаєв Д. Ю., на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції)

від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мамаєв Д. Ю., на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мамаєв Дмитро Юрійович, на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_2, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська