Провадження № 22-ц/812/433/25 Суддя першої інстанції Чаричанський П.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 березня 2025 року м. Миколаїв Справа № 490/1983/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

за участі представниці позивачки - ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_3 , на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2024 року, постановлену під головуванням судді Чаричанського П.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином: визнати за нею право власності та залишити у її власності:

квартиру АДРЕСА_1 ;

житловий будинок АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:003, розташовану на АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності та залишити в його власності:

5/1000 часток у праві спільної часткової власності магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45,4 кв. м); Д нежитлове приміщення (площа 6,6 кв. м), Н нежитлове приміщення (площа 4,4 кв. м), В нежитлове приміщення (площа 72,1 кв. м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 ;

житловий будинок садибного типу загальною площею 1 034 кв. м, житловою площею 338,5 кв. м, позначений на плані під літерою «К-3», цегляна господарська будівля «Л», ворота № 10,11, огорожа № 12,16 замощення № «IV» (по суті два будинки котеджного типу), розташований на АДРЕСА_5 ;

автомобіль марки BMW модель X7, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якому просив:

визнати за ним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на:

1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

1/2 частку майнових прав на машиномісце АДРЕСА_6 ;

1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 ;

1/2 частку земельної ділянки площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:0003, розташованої на АДРЕСА_3 ;

1/2 частку 5/1000 часток у праві спільної часткової власності на магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45,4 кв. м); Д нежитлове приміщення (площа 6,6 кв. м), Н нежитлове приміщення (площа 4,4 кв. м), В нежитлове приміщення (площа 72,1 кв. м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 .

У травні 2024 року ОСОБА_4 звернулась до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 всупереч вимог закону вживає заходи для приховання та продажу спільного сумісного майна подружжя, здійснює дії, що направлені на реалізацію як рухомого, так і нерухомого майна подружжя.

Зокрема, вказувала, що ОСОБА_2 здійснив перереєстрацію транспортного засобу автомобіля марки і моделі BMW X7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , змінивши реєстраційний номер на новий НОМЕР_2 .

Посилаючись на викладене, ОСОБА_5 просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме і рухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_2 , в тому числі на транспортний засіб - автомобіль марки BMW модель X7 легковий - загальний хетчбек-В НОМЕР_3 , 2019 року випуску. До набрання чинності рішенням суду заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо нерухомого і рухомого майна, яке перебуває у власності ОСОБА_2 , в тому числі на автомобіль марки BMW модель X7 легковий - загальний хетчбек-В НОМЕР_3 , 2019 року випуску.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2024 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на все нерухоме і рухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_2 , набуте з 02 вересня 2000 року до 13 травня 2024 року (включно) та заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна.

У задоволенні заяви про накладення арешту на автомобіль марки BMW модель X7 легковий - загальний хетчбек-В WBACX41050LB37884, 2019 року випуску відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_6 (позивачем за первісним позовом), про що в книзі реєстрації актів про одруження 02 вересня 2000 року зроблено запис за № 299, тому заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню - щодо накладання арешту на майно ОСОБА_2 , набутого з 02 вересня 2000 року (з дня укладання шлюбу між сторонами) до дня постановлення ухвали, оскільки виконання в майбутньому судового рішення у справі про поділ майна подружжя, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у сторін спірного майна, що підлягає поділу. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість його відчуження третім особам.

Відмовляючи у накладенні арешту на автомобіль, суд першої інстанції вказав, що накладання арешту на нього може призвести до порушення прав інших осіб, яким належить на цей час на праві власності вказаний автомобіль, а якщо автомобіль належить ОСОБА_2 , то на нього буде накладено арешт, так як суд прийшов до переконання про накладення арешту на все нерухоме і рухоме майно відповідача. Суд першої інстанції також вказав, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Виходячи з наведеного позивач не позбавлений можливості захистити свої права у спосіб, передбачений законодавством, якщо майно вибуло з власності поза його волі (розпорядження).

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, та відмовити у задоволені заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Свою апеляційну скаргу ОСОБА_2 мотивував тим, що відповідно до заявлених позивачкою позовних вимог вона просить суд визнати за нею та залишити у її власності об`єкти спільного нерухомого майна подружжя, яке юридично оформлене на неї та яке відповідно не може бути переоформлене на третіх осіб без її волевиявлення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших учасників.

Оскільки позивачка не мала майнових претензій щодо майна на яке накладено арешт тому вищезазначена ухвала підлягає скасуванню.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Маркіним С. І., задоволено частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2024 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Накладено арешт на 2/3 частки житлового будинку садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 , і належить ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги не те, що, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно ОСОБА_2 , позивач за первісним позовом не вказала на яке конкретне майно просить накласти арешт. Натомість відомості про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, є необхідними для забезпечення позову. Разом з тим, колегія суддів вважає, що, враховуючи конкретні обставини справи, заява ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, шляхом накладення арешту на нерухоме майно в межах позовних вимог та предмета спору, та яке зареєстровано саме за відповідачем ОСОБА_2 , а саме: 2/3 частки житлового будинку садибного типу, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 .

Оскільки інше нерухоме майно, яке є предметом спору, зареєстровано саме за позивачем ОСОБА_4 , то накладення арешту на вказане майно є недоцільним, оскільки без її згоди воно не може бути відчужене третім особам, а тому загрози невиконання в майбутньому можливого рішення стосовно цього нерухомого майна не підтверджено позивачем належними доказами;

Щодо заяви в частині накладення арешту на транспортний засіб, колегія суддів вказала, що, оцінивши повідомлені ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду відомості про те, що автомобіль BMW X7, 2019 року випуску, відчужено ним третім особам, зважаючи на те, що сторонами не надано доказів такого відчуження, а також не вказано кому саме відчужено та на підставі яких правочинів, суд вважав, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії щодо вказаного рухомого майна задоволенню не підлягає. Апеляційний суд вказав, що фактично застосування таких заходів забезпечення позову може вплинути на права та інтереси третіх осіб, яких не залучено до участі у справі.

Постановою Верховного Суду від 17 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 липня 2024 року в частині задоволення заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову про накладення арешту на частину нерухомого майна скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що апеляційний суд при задоволенні заяви щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачу 2/3 частки спірного житлового будинку садибного типу, не обґрунтував співмірність обраного позивачем заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, зокрема, з урахуванням того, що позивачка просила визнати саме за відповідачем в порядку поділу майна право власності на вказаний будинок; не встановив, чи призведе, з урахуванням обставин справи та предмету позову, невжиття такого заходу до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача; обмежився лише посиланнями на загальні норми ЦПК України, а також на факт реєстрації права власності на частку у спірному житловому будинку за ОСОБА_2 , який, сам по собі, не є підставою для вжиття заходів забезпечення позову, що розглядається у цій справі;

З огляду на викладене, апеляційний суд зробив передчасний висновок про накладення арешту на частку спірного житлового будинку, тому постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що у березні 2024 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому, серед іншого, просила визнати за нею: квартиру АДРЕСА_1 ;

житловий будинок АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:0003, розташовану на АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності та залишити в його власності:

5/1000 часток у праві спільної часткової власності магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45,4 кв. м); Д нежитлове приміщення (площа 6,6 кв. м), Н нежитлове приміщення (площа 4,4 кв. м), В нежитлове приміщення (площа 72,1 кв. м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 ;

житловий будинок садибного типу загальною площею 1 034 кв. м, житловою площею 338,5 кв. м, позначений на плані під літерою «К-3», цегляна господарська будівля «Л», ворота № 10,11, огорожа № 12,16 замощення № «IV» (по суті два будинки котеджного типу), розташований на АДРЕСА_5 ;

автомобіль марки BMW модель X7, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У травні 2024 року ОСОБА_4 звернулась із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якій, зокрема, просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме і рухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_2 та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо нерухомого і рухомого майна, яке перебуває у власності ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Предметом у цій справі є поділ спільного майна сторін, зокрема, житлового будинку садибного типу, що розташований на АДРЕСА_5 , та 2/3 частки якого належать на праві власності відповідачу за первісним позовом.

За заявленими позовними вимогами заявниця просила визнати саме за ОСОБА_2 право власності на вказаний житловий будинок та залишити у його власності.

Отже з урахуванням наведених обставин, на думку колегії суддів, забезпечення позову ОСОБА_4 шляхом накладення арешту на 2/3 частки вказаного житлового будинку не відповідатиме захисту прав ОСОБА_4 на поділ спільного сумісного майна подружжя, зокрема, щодо майна, яке вона просить виділити їй у власність, а призведе до негативних наслідків для власника цього майна ОСОБА_2 . При цьому також забезпечення позову у такий спосіб до зазначеного нерухомого майна не гарантуватиме виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_4 .

З огляду на зазначене доводи апеляційної скарги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції в частині, що переглядається, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, тому оскаржувана ухвала в частині накладення арешту на 2/3 частки житлового будинку садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом арешту зазначеного майна.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги підлягають розподілу при вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_3 , задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2024 року, в частині накладення арешту на 2/3 частки житлового будинку садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 2/3 частки житлового будинку садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 05 березня 2025 року.