Дата документу 19.02.2025 Справа № 314/3242/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/3242/23 Головуючий у 1-й інстанції: Капітонов Є.М.
Провадження № 22-ц/807/336/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Фофанова Ярослава Леонідовича на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Запорізький обласний державний нотаріальний архів, Приватний нотаріус Туріченко Оксана Миколаївна, Приватний нотаріус Кравченко Олена Михайлівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Центр надання адміністративних послуг при Вільнянській міській громаді, про визнання довіреності та договору дарування недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фофанов Я.Л. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Запорізький обласний державний нотаріальний архів, Приватний нотаріус Туріченко О.М., Приватний нотаріус Кравченко О.М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Центр надання адміністративних послуг при Вільнянській міській громаді, про визнання довіреності та договору дарування недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_6 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

За життя батьки позивача мали у власності квартиру, в якій були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира належала батькам в рівних частках кожному, на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Михайлівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області 11 січня 2008 року, право власності зареєстровано 05 лютого 2008 року, номер запису 254 в книзі 1.

Після смерті матері ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) постало питання спадкування. Під час розмови з сестрою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , позивачу стало відомо про те, що за життя її батьки подарували квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,6 кв.м, житловою площею 37,6 кв.м., сестрі - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 67 років померла сестра - ОСОБА_7 , про що 31 березня 2021 року складений відповідний актовий запис № 520, та підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що в липні 2021 року їй стало відомо про те, що договір дарування на ім`я сестри підписаний не її батьками: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а сторонньою особою, з якою за життя не були знайомі батьки, а саме: ОСОБА_2 , що проживає в АДРЕСА_2 .

З договору дарування від 13.07.2012 року вбачається, що ОСОБА_2 від імені батьків діяла за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Коробкою Оленою Володимирівною, від 12 червня 2012 року за реєстром № 359 (приватна нотаріальна діяльність ОСОБА_8 , свідоцтво 1248, припинена).

Також зазначає, що її батьки за життя важко хворіли та мали численні захворювання, через які батько та матір з 2011 року і до настання смерті були нерухомими, прикутими до ліжка, не мали змоги самостійно пересуватися та самостійно себе обслуговувати. Через стан свого вкрай важкого здоров`я та похилий вік батьки завжди були під наглядом своїх дітей, тобто позивач з сестрами і братами почергово (по тижню) доглядали за батьками.

Позивач вважає, що під час надання довіреності ОСОБА_2 від 12 червня 2012 року, про що зроблений відповідний запис в реєстрі № 359, її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були введені умисно в оману іншою сторонньою особою, в інтересах якої вчинявся правочин, та вважає, що батьки видали довіреність саме тоді, коли не усвідомлювали значення своїх дій та не могли керувати ними, оскільки постійно вживали ліки, які мали тяжкі побічні дії, в тому числі психічні побічні ефекти, а також зміни настрою та зміни активності (зазвичай пригніченість), зміни когнітивної і сенсорної функцій (здібності до ухвалення рішень, порушення сприйняття).

Звертає увагу, що жодного разу батьки та жоден з дітей не викликали на дім приватного нотаріуса Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Коробку О. В. та інших нотаріусів, та не відвозили батьків до нотаріусів.

Вважає, що жодного разу не поставало питання щодо дарування цієї квартири комусь одному з братів або сестер, а навпаки батьки мали намір залишити майно, яке перебувало у їх спільній частковій власності усім своїм дітей в рівних частках.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , просила суд:

- визнати недійсною довіреність, виданою ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 , яка посвідчена приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Коробкою Оленою Володимирівною від 12 червня 2012 року, за реєстром № 359.

- визнати недійсним договір дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Запорізьким міським приватним нотаріусом Туріченко Оксаною Миколаївною, від 13.07.2012 року, правочин якого зроблений на підставі довіреності, виданої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 .

- скасувати запис про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зроблений ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27.08.2012 року, номер витягу: 35287105, номер запису: 254 в книзі 1, на ім`я ОСОБА_7 , 1953 р.н., на підставі договору дарування, який зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., 13.07.2012 року під № 1359.

- визнати речові права на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за померлим ОСОБА_5 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), та померлою ОСОБА_6 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2024 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_9 про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи відмовлено.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Запорізький обласний державний нотаріальний архів, Приватний нотаріус Туріченко Оксана Миколаївна, Приватний нотаріус Кравченко Олена Михайлівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Центр надання адміністративних послуг при Вільнянській міській громаді, про визнання довіреності та договору дарування недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2024 року та заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Фофанов Я.Л. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить:

-скасувати ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 23.02.2024 року, призначити по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання:

1) Чи страждала ОСОБА_6 будь-яким психічним розладом на момент вчинення правочину 12 червня 2012 року?

2) Чи усвідомлювала ОСОБА_6 за своїм психічним станом значення своїх дій та (або) чи могла керувати ними на момент вчинення правочину 12 червня 2012 року?

3) Чи усвідомлювала ОСОБА_6 за своїм психічним станом наслідки власних дій на момент вчинення правочину 12 червня 2012 року?

4) Чи страждав ОСОБА_5 будь-яким психічним розладом на момент вчинення правочину 12 червня 2012 року?

5) Чи усвідомлював ОСОБА_5 за своїм психічним станом значення своїх дій та (або) чи міг керувати ними на момент вчинення правочину 12 червня 2012 року?

6) Чи усвідомлював ОСОБА_5 за своїм психічним станом наслідки власних дій на момент вчинення правочину 12 червня 2012 року?

Проведення посмертної судово-психіатричної експертизи доручити судовим експертам Дніпровської філії судових експертиз державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України»; долучити медичну документацію ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка міститься в матеріалах справи, до ухвали суду про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи; на час проведення посмертної судово-психіатричної експертизи зупинити провадження у справі; судові витрати щодо проведення посмертної судово-психіатричної експертизи у цивільному процесі покласти на позивача; про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи та зупинення провадження у справі постановити відповідну ухвалу.

- скасувати заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2024 рокута ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в процесі розгляду справи необхідно було дослідити обставини складання довіреності від 12 червня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 батьками позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в стані, коли вони не могли усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 103 ЦПК України зобов`язаний був призначити судово-психіатричну експертизу, оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 76 ЦПК України.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що враховуючи похилий вік, а також численні діагнози ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтверджуються медичними виписками з медичних установ про патологічний стан здоров`я, про наявне захворювання (травму), на момент укладання довіреності від 12 червня 2012 року вони не могли усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могли керувати ними, внаслідок тимчасового психічного розладу, нервового потрясіння тощо, адже надали довіреність абсолютно незнайомій їм людині, яку за життя вони не знали і не спілкувалися з нею, що свідчить про нервове потрясіння, тимчасовий психічний розлад, тощо.

На думку скаржника, на час вчинення оспорюваних правочинів батьки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не усвідомлювали значення своїх дій, не могли надавати їм належну оцінку та керувати ними, оскільки були дуже хворими та немічними, приймали сильні знеболювальні препарати та перебували в дуже похилому віці, батьку на час складання довіреності було 90 років, матері - 88 років, чим власне скористалися заінтересовані особи та вчинили дані правочини.

Вважає, що суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги показання свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду справи, а саме, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та пояснення надані самою ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що тільки в липні 2021 року позивачу стало відомо про те, що договір дарування на ім`я сестри, завдяки якому було вчинено правочин, засвідчений не її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а сторонньою особою, з якою за життя не були знайомі її батьки, а саме, ОСОБА_2 .

Також вважає, що позивач здійснює послідовні фактичні дії по визнанню довіреності та договору дарування недійсними, з наступним отриманням права на спадщину після смерті своїх батьків.

Від представника третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Вишнякова Д.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, відмовити у задоволенні клопотання про призначення посмертної судово- психіатричної експертизи. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 грудня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Фофанова Ярослава Леонідовича на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2024 року у цій справі. При цьому, колегією суддів наголошено, що заперечення на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2024 року викладені в апеляційній скарзі на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2024 року у цій справі, та вказані заперечення будуть враховані апеляційним судом при розгляді справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено в судовому засіданні наявності приватного (цивільного) права (інтересу) позивача, а саме права (інтересу) відносно спадкування за відсутності реалізації права на прийняття спадщини відносно кожного зі спадкодавців. Відповідно, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалівсправи та встановлено судом, позивач є донькою ОСОБА_5 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_6 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира належала батькам позивача в рівних частках кожному на підставі свідоцтва про право власності, виданого Михайлівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області 11 січня 2008 року, право власності зареєстровано 05 лютого 2008 року, номер запису 254 в книзі 1.

ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Коробкою Оленою Володимирівною, від 12 червня 2012 року за реєстром № 359, за договором дарування від 13.07.2012, подарувала квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,6 кв.м, житловою площею 37,6 кв.м., дочці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та рідній сестрі позивача - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 померла, про що 31 березня 2021 року складений відповідний актовий запис № 520, та підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що її право (інтерес) пов`язується зі спадщиною після смерті її батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Разом із тим, ОСОБА_1 не надано доказів на доведення обставин того, що вона реалізувала своє право на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 , як на підставу для визнання оспорюваного договору дарування та довіреності недійсними, посилалася на частину 1 статті 225 ЦК України (щодо правочину, який вчинено дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними), частину 1 статті 230 ЦК України (щодо правочину, який вчинено під впливом обману), частину 1 статті 231 ЦК України (щодо правочину, який вчинено під впливом насильства), а також у ході розгляду справи у суді першої інстанції вказувала на те, що внаслідок розпорядження майном - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , були порушені її права як спадкоємиці.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 стаття 215 ЦК України).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанова Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

За правилом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із положеннями статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц (провадження N 61-12264св22).

У постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.

У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності» (пункти 80-82 постанови).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , за життя скористалися правом на складення заповіту, а тому у спірних правовідносинах мало б мати місце спадкування за законом.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Відповідно до частини 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_1 належить до числа спадкоємців першої черги як донька ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті батьків - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у ОСОБА_1 відсутня юридична заінтересованість у визнанні оспорюваного договору дарування та довіреності недійсними, оскільки право, за захистом якого вона звернулася (право на спадкування за законом) у неї відсутнє.

Отже, якщо спірне майно було відчужене в результаті укладення правочину, то прийнявши у встановленому законом порядку спадщину після смерті батьків ОСОБА_1 з часу її відкриття набула би речові права на успадковане майно і, відповідно, право на захист цих прав.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

За обставин цієї справи ОСОБА_1 не довела факту прийняття нею спадщини після смерті батьків - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , докази протилежного в матеріалах справи відсутні, а отже внаслідок укладення оспорюваного договору, довіреності її права та/або законні інтереси не порушено.

Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково не вдався до перевірки дійсності оспорюваного правочину, зокрема на предмет порушення оспорюваним правочином прав спадкоємця ОСОБА_1 .

Встановлена судом відсутність порушення прав та/або законних інтересів ОСОБА_1 є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.

Отже, в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що позивачка не довела наявності у неї порушеного права (інтересу), суд першої інстанції правильно відмовив у позові виключно з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача. У зв`язку із відсутністю підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, відсутні і підстави для задоволення похідних вимог ОСОБА_1 .

Щодо заперечень на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2024 року, які викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

При постановленні вказаної ухвали суд першої інстанції вірно виходив із того, що першочерговим обґрунтуванням позову та відповідно судового розгляду порушених процесуальних питань у цивільній справі (в даному випадку - клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи ) є обґрунтування наявності у позивача права або інтересу відносно предмету позову - цивільно-правових відносин, об`єкта цивільно-правових відносин, доведення обставин того, що позивач є учасником (суб`єктом) відповідних правовідносин та/або права або інтерес позивача є належним(и) до предмета спору. Матеріали справи не містять жодних посилань на реалізацію позивачем її права, як спадкоємця, а отже на час розгляду клопотання позивачем не обґрунтовано наявності права або інтересу в правовідносинах відносно об`єкта нерухомого майна та правочинів відносно цього об`єкта. Відсутність обґрунтування належності права або інтересу позивача відносно предмета позову не може нести наслідок задоволення клопотання з процесуальних питань, оскільки в такому випадку питання встановлення фактів може містити ознаки виходу за межі обсягу завдання цивільного судочинства (ч. 1 ст. 2 ЦПК України), що є неприпустимим.

З вищенаведених мотивів колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи та вважає такими, що не спростовують висновків суду посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги показання свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду справи, а саме, ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та пояснення ОСОБА_1 .

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Решта доказів та обставин, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на відповідні правові висновки Верховного Суду є безпідставними, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фофанова Ярослава Леонідовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 03 березня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко