Провадження № 22-ц/801/462/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 рокуСправа № 127/39834/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником адвокатом Стороженком Максимом Миколайовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 05 грудня 2024 року у м. Вінниці суддею цього суду Сичуком М.М., дата складання повного тексту рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, а саме належної позивачу на праві приватної власності житлової квартири АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власницею житлової квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2023 року.

З 24.11.2006 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , який на підставі договору дарування набув у власність житлову квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначила, що її чоловік ОСОБА_3 загинув внаслідок ракетного обстрілу м. Вінниці, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після смерті чоловіка позивачці стало відомо про те, що у придбаній ним квартирі АДРЕСА_1 , без жодних на те правових підстав проживає стороння особа - відповідач ОСОБА_2 .

З метою реалізації гарантованих законодавством правомочностей власника нерухомого майна, бажаючи вирішити питання про виселення сторонньої особи з належної їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом квартири представник позивача, адвокат Чернілевська Р.В., звернулась до відповідача із відповідним листом-вимогою від 26.10.2023 року, в якому просила відповідача у 10-денний строк з дня отримання даного листа-вимоги добровільно звільнити названу квартиру.

Вказаний лист-вимога був відправлений рекомендованим поштовим повідомленням від 07.11.2023 року на поштову адресу житлової квартири, яку самовільно зайняла відповідачка: АДРЕСА_2 , що підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 07.11.2023 року.

Проте, як видно з трекінгу поштових відправлень з офіційного сайту АТ «Укрпошта», рекомендоване поштове відправлення не було вручене під час доставки (13.11.2023).

У зв`язку із тим, що проживання відповідача у належній позивачу квартирі без жодних на те правових підстав порушує право власності позивача та перешкоджає позивачу володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, а в добровільному порядку відповідач покидати належну позивачці квартиру не бажає, позивач змушена звернутись до суду із даним позовом та просити усунути їй перешкоди у користуванні власним майном шляхом виселення.

Позивач звертала увагу суду на той факт, що відповідач ОСОБА_2 не є співвласником належної позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину після померлого чоловіка квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, на думку позивача, наявність чи відсутність конфліктів між сторонами у справі жодного правового значення для висновку про те, чи чиняться відповідачем перешкоди позивачу в користуванні належною їй на праві власності квартирою, не має. Факт проживання відповідача в будинку після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав сам по собі є достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження позивачкою як власником належним їй майном на власний розсуд.

05.12.2024 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною їй на праві приватної власності житловою квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Стороженка М.М., подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про залишення позовних вимог без задоволення, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_2 проживала в квартирі із померлим власником ОСОБА_3 , вела з ним спільне господарство, що підтверджується доказами, та показаннями свідків. Таким чином, скаржник переконана, що вона проживала однією сім`єю із ОСОБА_3 та має право користуватись квартирою як член сім`ї померлого власника, незалежно від реєстрації шлюбу. Крім того, адвокат вважає, що суд не надав належної оцінки доказам, які підтверджують факт спільного проживання із померлим ОСОБА_3 , а саме довідок об`єднання співвласників багатоквартирного будинку та показань свідків, які б могли підтвердити характер відносин між відповідачем та померлим власником квартири.

До того ж, апелянт звертає увагу суду на непропорційність та несправедливість оскаржуваного судового рішення, оскільки виселення військовослужбовця під час війни є крайнім заходом, який не може застосовуватись у даному випадку, а також враховуючи, що з ОСОБА_2 у спірній квартирі проживає неповнолітня дитина, що відповідно до положень Закону України «Про охорону дитинства» вказує на неможливість виселення сім`ї з дітьми.

Поряд з тим, скаржник вказує, що в матеріалах справи наявні, але не досліджені судом, довідки Міністерства оборони України, згідно з якими ОСОБА_2 не отримувала постійне жиле приміщення та немає іншого житла.

Між тим, скаржник стверджує, що суд першої інстанції порушив право ОСОБА_2 на захист, не забезпечивши її участь у судовому засіданні. Відповідач є військовослужбовцем і не мала можливості з`явитись до суду через виконання службових обов`язків.

Водночас, на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чернілевська Р.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги адвокат Чернілевська Р.В. вказує, що відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт спільного проживання ОСОБА_2 із померлим ОСОБА_3 та шлюбних відносин між ними. При цьому, зазначає, що у відповідь на адвокатський запит адвоката, Національним агентством з питань запобігання корупції надано копії декларацій ОСОБА_2 за 2022 та 2023 рік, в яких відсутні відомості про декларування права користування спірною квартирою та спільне проживання із померлим ОСОБА_4 , як з чоловіком, а навпаки задекларовано інформацію про її законного чоловіка ОСОБА_5 , що, на думку представника, ставить під сумнів позицію відповідача.

Також що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідків, то представник позивача зазначає, що ані ОСОБА_2 , ані її представник в суді першої інстанції під час розгляду справи клопотань про виклик та допит свідків не заявляли, таким чином є незрозумілим які саме покази та чиї, на думку скаржника, суд першої інстанції не взяв до уваги.

До того ж, адвокат Чернілевська Р.В. зауважує, що твердження скаржника про те, що судом першої інстанції порушено право на захист ОСОБА_2 не відповідають дійсності, оскільки остання брала участь у справі через захисника, а також постановою апеляційного суду у цій справі скасовано ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження з тих підстав, що відповідачем не доведено реальної неможливості приймати участь у судових засіданнях під час розгляду справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції своїм рішення порушив права неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , виселивши їх обох із спірної квартири, то представник позивача звертає увагу суду, що жодних доказів на підтвердження того, що неповнолітня дитина проживає разом із відповідачем у квартирі, яка належить ОСОБА_1 , надано не було. Між тим, судом було встановлено, що ОСОБА_2 має інше житло.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що з 24.11.2006 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , який на підставі договору дарування набув у власність житлову квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 загинув внаслідок ракетного обстрілу м. Вінниці.

ОСОБА_1 , після смерті свого чоловіка, прийняла спадщину, яка складалася із квартири АДРЕСА_1 , та їй було видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2023 року, яке посвідчене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., зареєстровано в реєстрі за № 5692 (а.с 7).

Після смерті чоловіка, позивач дізналася про те, що у квартирі АДРЕСА_1 , без жодних на те правових підстав, проживає стороння особа - відповідач ОСОБА_2 .

З метою реалізації гарантованих законодавством правомочностей власника нерухомого майна, бажаючи вирішити питання про виселення сторонньої особи з належної їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом квартири, представник позивача, адвокат Чернілевська Р.В. звернулась до відповідача із відповідним листом-вимогою від 26.10.2023 року, в якому просила відповідача у 10-денний строк з дня отримання даного листа-вимоги добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1 (а.с 19).

Вказаний лист-вимога був відправлений рекомендованим поштовим повідомленням від 07.11.2023 року на поштову адресу житлової квартири, яку самовільно зайняла відповідач, що підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 07.11.2023 (а.с. 20).

Проте, як видно з трекінгу поштових відправлень з офіційного сайту АТ «Укрпошта», рекомендоване поштове відправлення не було вручене під час доставки (13.11.20223) (а.с. 21-22).

Відповідно до копії довідки ОСББ «Фонтан Київська 2» від 12.08.2022 року № 002, ОСОБА_3 з грудня 2021 року до часу своєї смерті дійсно проживав зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_2 та вів з нею спільне господарство за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12).

Згідно із відомостями, наданими Департаментом надання адміністративних послуг Вінницької міської ради за № 86397 року від 29.12.2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , з 17.08.2021 року і по теперішній час (а.с 28).

Також на підтвердження позовних вимог представником позивача адвокатом Чернілевською Р.В. до суду першої інстанції було надано відповідь Національного агентства з питань запобігання корупції № 47-10/82329-24 від 31.10.2024 року на адвокатський запит, до якої долучено копії декларацій ОСОБА_2 за 2022 та 2023 рік (а.с. 138-149).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що навіть за умов того, що відповідач періодично проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 з 30.12.2021 року по 14.07.2022 року, підстав вважати, що вона набула право користування вказаною квартирою немає, та будь-яких правовстановлюючих документів на право зайняття спірного житлового приміщення не надала, у свою чергу, квартира належить позивачу на праві власності в порядку спадкування.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність права позивача вимагати усунення перешкод у користування належним їй майном та, як результат, підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За положеннями частини першої - третьої статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною третьою статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків, власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права ОСОБА_1 як власника спірного житла захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вказана правова позиція сформульована в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Таким чином, враховуючи позиції, висловлені ЄСПЛ, а також Великою Палатою Верховного Суду, при розгляді справ, в яких піднімається питання щодо необхідності захисту прав власника майна шляхом виселення осіб з цього майна, з метою недопущення порушення права на мирне володіння майном та права на повагу до приватного життя, які в розумінні Конвенції є рівнозначними правами, необхідно завжди оцінювати пропорційність втручання.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які із ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17).

У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла скаржника, який не є власником будинку, та правом власності на житло позивачем. Задоволення позову є втручанням у право на повагу до житла скаржника, а відмова у його задоволенні допускає втручання у право власності позивача.

Наведені вище приписи та практика їхнього застосування є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, яка без згоди власника зайняла житлове приміщення. Тому суду потрібно з`ясувати чи є легітимна мета втручання у право на повагу до житла, а за її наявності - чи пропорційним цій меті є задоволення позову.

Встановивши, що проживання відповідача у належній позивачу квартирі без жодних на те правових підстав порушує право власності позивача та перешкоджає позивачу володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для виселення відповідача із вказаного житла та необхідність захисту прав ОСОБА_1 , як власника спірного житлового будинку.

При цьому, право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення та такий власник надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач проживала однією сім`єю із попереднім власником ОСОБА_3 та має право користуватись квартирою як член сім`ї померлого власника, незалежно від реєстрації шлюбу, колегія суддів оцінює критично, оскільки достатнім чином не доведено, що ОСОБА_2 була членом сім`ї колишнього власника та беззаперечним є те, що вона не є членом сім`ї теперішнього власника житла.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які підтверджують факт спільного проживання із померлим ОСОБА_3 , а саме довідок об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, апеляційний суд вважає необґрунтованим з огляду на таке.

За змістом частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, представником позивача адвокатом Чернілевською Р.В. до суду першої інстанції було надано копії декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_2 , за 2022 та 2023 рік, які представником отримано у відповідь на адвокатський запит до Національного агентства з питань запобігання корупції.

З цих декларацій вбачається, що ОСОБА_2 не вказувала в них про те, що вона має право користування квартирою АДРЕСА_1 . Крім того, з них встановлено, що відповідач задекларувала інформацію про ОСОБА_5 , як про її чоловіка.

Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не доведено, що вона спільно проживала із померлим власником спірної квартири ОСОБА_3 та/або перебувала із ним у шлюбних стосунках.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки показанням свідків, які б могли підтвердити характер відносин між відповідачем та померлим власником квартири, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, шостої та сьомої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини(ч.1 ст. 90 ЦПК України).

Згідно з ч. 1-3 ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Оскільки ні письмових заяв, ні усних клопотань про виклик свідків до суду першої інстанції стороною відповідача не подавалось, суд не повинен був збирати такі докази з власної ініціативи.

Беручи до уваги викладені вище положення процесуальних норм, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що з ОСОБА_2 у спірній квартирі проживає неповнолітня дитина, що відповідно до положень Закону України «Про охорону дитинства» вказує на неможливість виселення сім`ї з дітьми, оскільки, заперечуючи проти позову, такі доводи сторона відповідача не наводила, доказів на їх підтвердження не надавала, як і не додала їх до апеляційної скарги.

Водночас, матеріали справи не містять і відомостей про те, що спірна квартира є єдиними житлом ОСОБА_2 і внаслідок виселення її з квартири відбудеться непропорційне втручання у право на повагу до житла.

Разом з тим, відповідачем до апеляційної скарги додано: копію довідки про забезпечення житлом № 399 від 03.12.2020 року, виданої начальником квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці, відповідно до якої ОСОБА_2 під час проходження служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 в період з 28.09.2016 року по 13.11.2020 року не отримувала постійне жиле приміщення (а.с. 183); копію довідки № 2403 від 27.08.2020 року, виданої житлової комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 військової частини НОМЕР_2 , відповідно до якої ОСОБА_2 у період служби у ІНФОРМАЦІЯ_5 з 23.06.2007 року по 31.05.2016 року не перебувала на квартирному обліку, а також у списках осіб, які мають право на отримання житлових приміщень (а.с. 184); копію довідки про забезпечення житлом № 978 від 01.11.2021 року, виданої відділенням житлово-комунального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до якої ОСОБА_6 у період служби у ІНФОРМАЦІЯ_6 з 2003 року по 2007 рік жилою площею не забезпечувалась (а.с. 185).

Однак, надані відповідачем документи не підтверджують відсутності у ОСОБА_2 житла, оскільки вище перелічені довідки стосуються лише нереалізованого права на забезпечення військовослужбовця житлом.

Крім того, такі докази в порушення вимог статті 83 ЦПК України не надавалися у встановленому порядку до суду першої інстанції, про те, що вони не могли бути подані у встановлений законом строк з об`єктивних причин, ні відповідач, ні його представник, письмово суд не повідомляли, хоча повинні були це зробити, а тому такі докази за вказаних обставин в силу приписів частини третьої статті 367 ЦПК України не приймаються судом апеляційної інстанції.

При цьому, суд враховує, що місце проживання ОСОБА_2 не зареєстроване у спірній квартирі, до того ж остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , з 17.08.2021 року по теперішній час, що підтверджується відомостями, наданими Департаментом надання адміністративних послуг Вінницької міської ради за № 86397 року від 29.12.2023 року.

Відтак, дослідивши питання про усунення позивачу перешкод у користуванні належним йому майном шляхом виселення відповідача із спірного житла на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, апеляційний суд вважає, що у даній справі інтереси позивача як власника житла перевищують інтереси відповідача, який не довів правомірності вселення у спірне житло та наявність правових підстав для подальшого користування чужим майном, а також доказів відсутності у нього іншого житла.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло переслідує легітимну мету, визначену статтею 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Між тим, твердження скаржника про те, що суд першої інстанції порушив право ОСОБА_2 на захист, не забезпечивши її участь у судовому засіданні, враховуючи, що відповідач є військовослужбовцем і не мала можливості з`явитись до суду через виконання службових обов`язків, апеляційний суд вважає безпідставними, з огляду на таке.

22.04.2024 року Стороженком М.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 , подано клопотання до суду першої інстанції про зупинення провадження у справі, на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України, оскільки відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України, про що свідчить довідка ІНФОРМАЦІЯ_7 № 60 від 08.03.2024 року та виконує обов`язки військової служби у зоні бойових дій та несе службу цілодобово в умовах воєнного стану, про що свідчить довідка ІНФОРМАЦІЯ_7 № 4010 від 20.04.2024 року.

16.05.2024 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області вказане клопотання задоволено, зупинено провадження у справі до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.

Разом з тим, 03.07.2024 року ухвалою Вінницького апеляційного суду ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2024 року про зупинення провадження у даній справі скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Приймаючи таку постанову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що надані представником відповідача документи не є недостатніми доказами на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_2 позбавлена реальної можливості брати участь у розгляді справи (особисто або через представника, бути у судовому засіданні в режимі відеоконференції).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач реалізувала свої процесуальні права шляхом укладення договору про надання правничої допомоги та всі процесуальні дії у справі, такі як участь у судових засіданнях, подання заяв про відкладення розгляду справи, які неодноразово задовольнялись, та відзиву на позовну заяву, вчинялись адвокатом Янчак О.М., що безумовно свідчить про те, що суд першої інстанції в повній мірі забезпечив право відповідача на участь у розгляді справи.

Таким чином, жодних обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Стороженком Максимом Миколайовичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2024 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. М. Шемета

О. Ю. Береговий