Справа № 461/5635/24 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/3525/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю прокурора Мацюри Я. Р., представника ГУ НП у Львівській області Паїк М. В., представника позивача адвоката Мотрука Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги керівника Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2024 року (повний текст рішення складено 08 листопада 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконним діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі ГУ НП у Львівській області), Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) про відшкодування шкоди завданої незаконним діями органів досудового розслідування та прокуратури, в якому просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 1 500 000 грн 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 45 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що з 19 січня 2011 року був прийнятий на посаду заступника міського голови м. Жовкви з питань будівництва та земельних відносин. 26 листопада 2013 року СУ ГУ МВС України в Львівській області були внесені відомості до ЄРДР №0000882 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, за фактом отримання та вимагання службовою особою одного із районних центрів Львівської області неправомірної вигоди від приватного підприємця. 10 грудня 2013 року у даному кримінальному провадженні йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК У країни. 01 серпня 2018 року за наслідками судового розгляду кримінального провадження №0000882 (справа № 444/183/14-к) Жовківським районним судом Львівської області ухвалено вирок, яким позивача визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, та виправдано на підставі пункту 3 частини першої статті 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року вирок Жовківського районного суду Львівської області від 01 серпня 2018 року залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення. Зазначені вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції залишені без змін постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року. Позивач зазначав, що він перебував під слідством та судом з 26 листопада 2023 року по 27 квітня 2021, тобто 7 років 5 місяців та 1 день (або 89 місяців і 1 день). Стверджував, що під час перебування під слідством та судом впродовж такого довгого терміну, маючи застосований відносно нього запобіжний захід, він зазнав значних психічних та душевних страждань, постійно хвилювався за своє майбутнє, не міг спокійно працювати, відпочивати, спати, став дуже напруженим, оскільки весь час думав про незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності. Також зазначав, що його було позбавлено права та можливості займатися роботою та заробляти гроші звичним йому способом, а його репутація була зруйнована, адже протягом багатьох років його знайомі вважали, що він скоїв злочин. Відтак, позивач вважає, що за 7 років 5 місяців та 1 день його незаконного перебування під слідством та судом йому має бути виплачена компенсація у розмірі 1 500 000 грн 00 коп., оскільки саме ця сума буде співмірною психічним та душевним стражданням, які йому було заподіяно неправомірними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Також, просив суд стягнути на його користь витрати на правничу допомогу, понесені ним під час кримінального провадження.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період з 10 грудня 2013 року по 27 квітня 2021 року в розмірі 730 000 грн 00 коп.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, понесені під час кримінального провадження, у розмірі 45 000 грн 00 коп.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду оскаржили відповідачі, подавши окремі апеляційні скарги.

Керівник Львівської обласної прокуратури просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не перевірив усіх доводів позивача щодо обґрунтуванням ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди. Обґрунтований у відповідності до вимог закону розрахунок суми моральної шкоди в матеріалах справи відсутній. Сума, присуджена судом до відшкодування, позивачем не доведена, а судом не обґрунтована. В матеріалах справи відсутні об`єктивні (документальні) докази на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань. При розрахунку моральної шкоди необхідно застосовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не розмір мінімальної заробітної плати як помилково зробив місцевий суд. Розмір заявлених позивачем витрат на юридичну допомогу є безпідставним та необґрунтованим, а їх розмір є неспіврозмірним зі складністю справи. Звертає увагу на те, що стягнення такої значної суми під час введеного в країні воєнного стану порушує державні інтереси та завдає збитків, насамперед, державі, адже над обов`язком боронити свою незалежність та територіальну цілісність не може превалювати обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду.

ГУ НП у Львівській області просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю, прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку з досудовим розслідуванням і слідством. Також не подано доказів, які би вказували на те, що позивач пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів. Позивачем не доведено факту незаконних дій посадових осіб органів досудового розслідування та прокуратури у зв`язку з якими йому була би завдана моральна шкода. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 757/33618/18-ц). Позивачем на підтвердження розміру заподіяної моральної шкоди не подано до суду відповідного висновку експерта. Також позивачем не було надано до суду обґрунтований у відповідності до вимог закону розрахунок суми моральної шкоди, яку він просив стягнути. Оскільки в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження витрат на правничу допомогу, а також їх розрахунок, суд безпідставно стягнув їх на користь позивача.

ДКСУ просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу з Державного бюджету України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач безпідставно визначив окремим відповідачем ДКСУ. Суд безпідставно стягнув витрати на правничу допомогу з Державного бюджету України, а також у спосіб, що суперечить встановленому законом, адже за жодною бюджетною програмою не передбачено асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката в судовій справі. У справах таких категорій резолютивна частина рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що ДКСУ не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині права позивач на отримання відшкодування та розміру такого відшкодування.

Відзив на апеляційні скарги на рішення суду від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора, представників ГУ НП у Львівській області та позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , розпорядженням міського голови м. Жовкви № 04-02/2 від 18 січня 2011 року, з 19 січня 2011 року був прийнятий на посаду заступника міського голови з питань будівництва та земельних.

26 листопада 2013 року СУ ГУ МВС України в Львівській області внесено відомості до ЄРДР №0000882 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, за фактом отримання на вимагання службовою особою одного із районних центрів Львівської області неправомірної вигоди від приватного підприємця.

10 грудня 2013 року слідчим відділу РОВС ЗУОГ і ЗО СУ ГУ МВС України у Львівській області Панасюком Ю., за погодженням старшого прокурора групи прокурорів, начальника управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією управління нагляду прокуратури області Лаганяка С., повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13 грудня 2013 року до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з утриманням у Львівському слідчому ізоляторі УДДУ ПВП у Львівській області, з визначенням застави - 60 розмірів мінімальних заробітних плат, яку було внесено заставодавцем 16 грудня 2013 року.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13 грудня 2013 року підозрюваного ОСОБА_1 відсторонено від посади заступника міського голови м. Жовква з питань будівництва та земельних відносин, терміном на 2 (два) місяці.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 17 січня 2014 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 .

Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 01 серпня 2018 року (справа №444/183/14-к) ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України (в редакції від 08 квітня 2013 року), та виправдано на підставі пункту 3 частини першої статті 373 КПК України.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2021року вирок Жовківського районного суду Львівської області від 01 серпня 2018 року залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури Львівської області Сороківського М. П. - без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року вирок Жовківського районного суду Львівської області від 01 серпня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора Пайтри А. Г. без задоволення.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Крім того, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява №40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Частиною шостою статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується в поданих апеляційних скаргах, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 10 грудня 2013 року по 27 квітня 2021 року.

Частково задовольняючи ці позовні вимоги, районний суд вважав, що позивачем доведено завдання йому моральної шкоди, що є підставою для її відшкодування.

Колегія суддів погоджується з визначеним місцевим судом розміром відшкодування моральної шкоди позивачеві з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див: постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Встановивши, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 88 місяців і 17 днів, районний суд, вважав за можливе відшкодувати позивачу моральну шкоду більшу у незначному розмірі відносно гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який обчислюється виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Оскільки мінімальний розмір заробітної плати з 01 квітня 2024 року встановлено у розмірі 8 000 грн, відтак, гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , становить 708 533, 33 грн.

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, місцевий суд врахував конкретні обставини даної справи, характер незаконних дій працівників органу прокуратури та досудового слідства, ступінь негативного впливу на життя позивача, факт безпідставного кримінального переслідування, тривалість кримінального провадження, вимоги розумності, справедливості, а також співмірності, та дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити в сумі 730 000 грн., що буде не більш, ніж достатнім, для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призвести до збагачення позивача за рахунок держави.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством і судом, у зв`язку із чим йому завдано моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням її доведеності (понад гарантований державою мінімум) позивачем, заявлених ним вимог та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості.

Отже, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ухвалюючи судове рішення про стягнення на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 730 000,00 грн, місцевий суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із доведеності позовних вимог в частині наявності моральної шкоди, оскільки позивачем надано докази на підтвердження заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

При цьому суд правильно зазначив про те, що визначений законом розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним, що гарантований державою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та зауважує, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки гарантований мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19)).

Водночас, у справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено обґрунтовані підстави для незначного збільшення такого розміру, з урахуванням усіх обставин справи та поданих сторонами доказів.

За таких обставин, доводи касаційних скарг керівника Львівської обласної прокуратури та ГУ НП у Львівській області про те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наданим позивачем доказами та доводам, не врахував недоведення ним наявності шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та обґрунтованих підстав для її відшкодування, а також її розміру колегія суддів відхиляє як безпідставні, адже такі не узгоджуються зі сталою судовою практикою у цій категорії спорів.

Колегія суддів враховує, що призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4412/15-ц, який підтриманий Верховним Судом в постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 462/6463/16-ц.

У цьому зв`язку, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги ГУ НП у Львівській області щодо не підтвердження позивачем розміру моральної шкоди висновком експерта.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими і доводи апеляційної скарги ГУ НП у Львівській області про те, що оскільки позивач не скористався своїм правом оскаржити відповідні дії органу досудового розслідування до суду в порядку, передбаченому КПК України, останні не можуть нести відповідальність за такі, адже у спірних правовідносинах правової підставою для відшкодування моральної шкоди є безпосередньо положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які визначають, що для відшкодування шкоди достатньо встановлення факту постановлення виправдувального вироку суду, що має місце у справі, що переглядається.

Щодо доводів апеляційної скарги прокуратури про незастосування судом під час розрахунку моральної шкоди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, замість мінімальної заробітної плати, колегія суддів такі відхиляє, виходячи з такого.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому відсутні підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII.

Такий правовий висновок викладено в постанова Верховного Суду від: 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19; 20 жовтня 2023 року у справі №521/11329/21; 25 червня 2024 року у справі № 203/121/20.

Відтак, відповідні доводи скарги є необґрунтованими.

Також введення в країні воєнного стану не є визначеною законодавцем як підстава для відмови держави від свого позитивного обв`язку відшкодувати шкоду, завдану громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, зокрема, у разі заподіяння такої до моменту введення воєнного стану, яку у справі, що переглядається.

Отже відповідні доводи скарги прокуратури у цій частині, колегія суддів також відхиляє.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в межах кримінального провадження.

Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто/, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі, відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку із наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні позивачем було додано: угоду від 13 грудня 2013 року, укладену між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Валько і Махніцький»; постанову про залучення захисника від 17 грудня 2013 року, якою в якості захисника підозрюваного ОСОБА_1 залучено адвоката Цолту Л. Р.; акт про надання правової допомоги від 24 січня 2014 року; угоду від 30 січня 2014 року, укладену між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Валько і Махніцький»; акт про надання правової допомоги від 01 серпня 2018 року; угоду від 09 березня 2021 року, укладену між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Валько і Махніцький»; акт про надання правової допомоги від 27 квітня 2021 року; угоду від 10 вересня 2021 року, укладену між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Валько і Махніцький»; акт про надання правової допомоги від 11 жовтня 2021 року; квитанції до прибуткового касового ордера від 17 грудня 2013 року на суму 5 000,00 грн та від 14 лютого 2014 року на суму 40 000,00 грн.

Суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погоджується і апеляційний суд, виходив із того, що загальна сума доведених позивачем витрат на правничу допомогу під час досудового розслідування та розгляду кримінальної справи у судах першої та апеляційної інстанцій становить 45 000,00 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження витрат ОСОБА_1 у зв`язку із наданням йому правничої допомоги у кримінальному провадженні, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для їх задоволення в частині стягнення суми, сплаченої позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у розмірі 45 000,00 грн, яка підлягає відшкодуванню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Такий правовий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 947/3673/20 (провадження № 61-14285св21).

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20 та від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23.

У справі, що переглядається, місцевим судом стягнуто лише документально підтверджені витрати, понесені позивачем в межах кримінального провадження щодо нього.

Доводи апеляційних скарг про не застосування судами при визначенні розміру стягнення витрат за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні критеріїв, визначених процесуальним законодавством та судовою практикою при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, є необґрунтованими, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права, яке не відповідає усталеній судовій практиці з цього питання.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в межах цивільної справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. […] Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. […] ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. […] саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Врахувавши висновки Верховного Суду з цього питання, заперечення відповідачів щодо розмір витрат, вірно застосувавши норми процесуального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення з Державного бюджету України витрат на професійну правничу допомогу, надану йому в суді першої інстанції.

Апеляційні скарги не містять обґрунтованих доводів щодо невірного вирішення цього питання місцевим судом.

Щодо аргументів скарги ДКСУ про те, що витрати на правову допомогу не можуть бути стягнуті з Державного бюджету України.

У тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22). В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27). У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів під час вирішення питання про відшкодування завданої нею шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 39). Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі №401/171/23 (провадження № 61-555св24) зазначено: «що стосується витрат на правничу допомогу у цій справі, колегія суддів виснувала про необхідність стягнення із держави на користь ОСОБА_1 документально підтверджених понесених витрат на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог у розмірі 8 745,68 грн».

Отже, та обставина, що позивач вказав відповідачами у цій справі Львівську обласну прокуратуру, ГУНП у Львівській області та ДКСУ, не означає, що в спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності є не держава, а вказані її органи.

Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляв компетентний орган.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 193/1132/22, від 24 квітня 2024 року у справі №711/1765/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 522/2524/22 та у справі № 202/1722/19.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції правильно застосовано норми процесуального права, зроблено обґрунтований висновок про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі у розмірі 10 000,00 грн.

Поряд з цим, під час розгляду справи колегія суддів встановила, що судом першої інстанції під час вирішення питання про розподіл судових витрат, а саме витрат по сплаті судового збору, допущено порушення норм процесуального права.

Керуючись статтею 141 ЦПК України суд вирішив судовий збір компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, з таким розподілом судових витрат колегія суддів погодитись не може.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а позов задоволений частково, судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з прокуратури та ГУ НП у Львівській області в дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог.

Також колегія суддів враховує, що відповідачем у такій категорії справ, у тому числі у справі, що переглядається, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно зазначив в резолютивній частині про стягнення коштів з Державного бюджету України, проте невірно зазначив про те, що стягнення повинно відбуватися шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Поряд з цим, колегія суддів вважає безпідставними доводи скарги ДСКУ про те, що вона не може бути належним відповідачем у справі, адже у справах такої категорії належним відповідачем є сама держава, а залучення чи не залучення до участі у справі як відповідачів органів держави, які, на думку позивача, належним чином її представляють у спірних відносинах, на правильність вирішення спору по суті не впливає.

З огляду на неврахування судом першої інстанції вказаних висновків Верховного Суду, оскаржуване рішення підлягає зміні, шляхом викладення його резолютивної частини в новій редакції. В решті рішення як законне та обґрунтоване належить залишити без змін.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку щодо суті та підстав задоволення апеляційних скарг, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги керівника Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України, задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2024 року змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції:

«Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період з 10 грудня 2013 року по 27 квітня 2021 року в розмірі 730 000 (сімсот тридцять тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, понесені під час кримінального провадження, у розмірі 45 000 (сорок п`ять тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області та Львівської обласної прокуратури на користь держави по 3 875 (три тисячі вісімсот сімдесят п`ять) грн 00 коп. з кожного судового збору за розгляд справи судом першої інстанції».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 03 березня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич