РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2025 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:

головуючий - суддя Ференц Р.І.,

секретар судового засідання Баранишин Д.В.,

Справа № 458/574/24

Провадження №2/458/23/2025

за участі сторін цивільного провадження:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Дудурич І.В. не прибув,

представник позивача адвокат Гут Е.З. не прибула,

відповідачка ОСОБА_2 не прибула,

третя особа орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області повноважний представник згідно довіреності Рогач М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Турка Самбірського району Львівської області в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів представником позивача по справі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

17.06.2024 року засобами підсистеми «Електронний суд» представник позивача - адвокат Дудурич І.В. надіслав в Турківський районний суд Львівської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування в особі Виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області про позбавлення батьківських прав, в якій позивач просить позбавити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , батьківських прав щодо її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2024 року у провадження судді Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І. передана дана справа.

Предметом позову є позбавлення батьківських прав.

Зазначений спір відповідно до вимог ст.19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки ч.1 ст.19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Підсудність є розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду. Територіальна підсудність є підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом .

Також суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27.03.2002 року № 7-рп/2002, від 07.05.2002 року № 8-рп/2002, від 22.06.2004 року № 13-рп/2004.

Ч.ч.1,2 ст.28 ЦПК України передбачено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи) і позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст..30 ЦПК України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 року №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», яка набрала чинності 19.07.2020 року, в Україні утворено 136 нових та ліквідовано 490 районів, в тому числі, ліквідовано Турківський район Львівської області та утворено Самбірський район (з адміністративним центром у місті Самбір) у складі територій Бісковицької сільської, Боринської селищної, Добромильської міської, Новокалинівської міської, Ралівської сільської, Рудківської міської, Самбірської міської, Старосамбірської міської, Стрілківської сільської, Турківської міської, Хирівської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3.1 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року №807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, який неодноразово продовжувався і діє на даний час.

Зважаючи на вище вказане, справа підсудна Турківському районному суду Львівської області, оскільки ст.ст.23,27 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ СТОРІН ПО СПРАВІ.

Позиція особи, яка подала позов.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.05.1995 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 , якій в подальшому присвоєно прізвище ОСОБА_5 , у такому шлюбі народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактично шлюбні відносини між сторонами припинені з липня 2021 року, юридично шлюб був припинений 26.03.2024 року, на підставі рішення Турківського районного суду. Після фактичного припинення шлюбних відносин дитина ОСОБА_3 залишилася проживати з ним у будинку, який належить позивачу. Дитина ОСОБА_3 проживає із позивачем і перебуває на його утриманні. Для дитини забезпечені належні умови для проживання, виховання, фізичного та духовного розвитку. ОСОБА_3 , як мама дитини, не виконує свої батьківські обов`язки без поважних причин, ухиляється від участі у вихованні дитини. В 2021 році відповідачка виїхала з місця свого проживання і з того моменту відповідачка не спілкується із своєю дитиною, ухиляється від її виховання. Просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітної дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив позовну заяву задовольнити, додатково пояснив, що відповідачка не цікавиться ні життям, ні навчанням дитини, систьематично виїжджала за межі України, до початку війни иїхала за кордон, за останні три роки двічі відвідувала місце проживання, проте з дитиною не спілкувалася, самоусунулася від виховання дитини, дитина відповідачку не сприймає як «маму», оскільки остання не приїжджає, не телефонує до дочки.

Представник позивача адвокати Дудурич І.В., Гут Е.З. позов підтримали, просили такий задовольнити, оскільки як матеріалами справи, так і процесуальною поведінкою по справі відповідачки, а також поясненнями в судовому засіданні дитини та свідків підтверджено, що є всі підстави до задоволення такого позову.

Позиція відповідача.

Відповідачка ОСОБА_2 не забезпечила самопредставництво чи за допомогою участі у справі свого представника, будучи повідомленою про місце, дату та час розгляду справи належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи підтвердженнями.

Позиція третьої особи.

Повноважний представник третьої особи в судовому засіданні Рогач М.М. підтримала позов, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, надала суду висновок №3 від 27.08.2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав, підтвердила, що зі сторони органу опіки і піклування в особі виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області під час вирішення витання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 вживалися заходи до виклику на засідання служби, проте ОСОБА_2 відмовилася прибувати на засідання, на адресу органу опіки та піклування надаслала заяву, зі змісту якої вбачається, що її не цікавить життя дитини.

Заяви (клопотання) учасників справи.

17.06.2024 року позивач подав позовну заяву.

15.08.2024 року на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони відповідача.

20.08.2024 року позивач подав заяву про слухання справи у його відсутність.

09.09.2024 року представник позивача подав заяву про відкладення розгляду справи.

09.09.2024 року представник позивача подав клопотання про проведення судового засідання в дистанційному режимі.

Третьою особою 02.10.2024 року подано клопотання про долучення до справи рішення виконкому №81 від 29.08.2024 року про затвердження висновку служби в справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав, а також висновок №3 від 27.08.2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав.

18.11.2024 року представник позивача подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

18.12.2024 року представник позивача подав клопотання про проведення судового засідання в дистанційному режимі.

В судовому засіданні 18.12.2024 року сторона позивача заявила клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження.

18.12.2024 року представник третьої особи подав клопотання про проведення судового засідання у відсутність сторони по справі, а також подав витяг з протоколу №9 від 29.08.2024 року про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї.

19.12.2024 року представник позивача подав клопотання про долучення доказів.

Третьою особою 04.02.2025 року подано клопотання про долучення до справи підтверджуючих документів під ставності висунутого позову.

Інших клопотань і заяв від сторін на адресу суду не надходило.

Процесуальні дії у справі.

Відповідно до ч.8 ст.187 ЦПК України судом засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» отримано відповідь №691549 від 15.07.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідно до якої відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 19.07.2024 року прийнято до розгляду заяву, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, почато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали, відкрито підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, в судове засідання викликано осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалою суду від 23.09.2024 року вирешно проводити судові засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представника позивача з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 20.11.2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до судового розгляду по суті цивільну справу, визначено дату судового засідання, витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби інформацію про перетинання державного кордону у період із 01.01.2021 року по теперішній час (20.11.2024 року) громадянкою України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП (для фізичних осіб) НОМЕР_1 , УНЗР 800.

22.11.2024 року та 03.12.2024 року отримано відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби інформацію про перетинання державного кордону ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 18.12.2024 року вирішно проводити судові засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представника позивача з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 18.12.2024 року клопотання представників позивача ОСОБА_1 адвокатів Дудурич І.В., Гут Е.З. про повернення до стадії підготовчого провадження у справі за позовом ОСОБА_1 задоволено, повернуто розгляд справи зі стадії розгляду по суті справи до стадії підготовчого провадження справи.

Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 19.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті, визнано явку сторін обов`язковою.

Судові засідання по справі були призначені 20.08.2024 року, 09.09.2024 року, 26.09.2024 року, 07.10.2024 року, 29.10.2024 року, 30.11.2024 року, 11.12.2024 року, 18.12.2024 року, 30.01.2025 року, 05.02.2025 року, 12.02.2025 року.

Сторони по справі про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином і в передбачений законом порядок, що підтверджується судовою повісткою скерованою на їхнє ім`я, а також оголошенням на офіційному веб-порталі судової влади України.

Враховуючи неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно вимог ст. 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному ст. 129 ЦПК України, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Суд вважає, що немає порушення прав сторін, оскільки справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані щодо своєчасного повідомлення особи про місце і час розгляду справи та якщо не надійшло клопотання про відкладення цього розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність сторін по справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків, поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі даних і доказів. Окрім цього, як зазначив ЄСПЛ у справі "Каракуця проти України" (заява №10986/06; п. 57) суд зазначив, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи (Teuschler v. Germany, №47636/99; Sukhorubchenko v. Russia, №69315/01, § 48; Gurzhyy v. Ukraine, №326/03.). Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у п. 35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Подібна позиція цього суду викладена, також у рішеннях у справах "Олександр Шевченко проти України" (заява N 8371/02, п. 27, та "Трух проти України" заява N 50966/99), де суд наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Судом при розгляді даної справи враховано позицію Верховного Суду відображену в п. 34 постанови від 12.03.2019 року по справі №910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004 року).

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

12.02.2025 року по справі проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що 25.05.1995 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 , якій в подальшому присвоєно прізвище Свястин, який був зареєстрований виконкомом Боринської селищної ради Турківського району Львівської області згідно актового запису №06.

Після одруження « ОСОБА_6 » змінила прізвище на « ОСОБА_5 »

Від цього шлюбу у них народилася дитина: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 виданого 03.08.2011 року.

26.03.2024 року згідно рішення Турківського районного суду Львівської області по справі № 458/184/24 між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був розірваний шлюб.

Після розірвання шлюбу дитина залишилась на утриманні позивача та проживають разом з ним.

Згідно судового наказу Личаківського районного суду м.Львова Львівської області у справі №463/4351/24 від 16.05.2024 року відповідачка ОСОБА_2 зобов`язана сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання однієї неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 13.02.2024 року. Однак відповідачка ухиляється від сплати аліментів.

ОСОБА_1 проживає у власному житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_2 , що вбачається згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Відповідно акту обстеження житлово-поботових умов ОСОБА_1 проживає з однією своєю дитиною.

25.06.2024 року головним спеціалістом служби у справах дітей спільно з секреіарем Боринської селищної ради було обстежено умови проживання та виховання дитини за місцем її перебування. В результаті встановлено, що проживає дитина в будинку, який складається з чотирьох кімнат та веранди. В будинку чисто, прибрано, кімнати облаштовані необхідними меблями та побутовою технікою. Дитина забезпечена усім необхідним для комфортного проживання, навчання та проведення дозвілля.

Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Боринської селищної ради від 22.05.2024 року №290/02-29 ОСОБА_2 на даний час не проживає в смт. Бориня і не зареєстрована.

Відповідно довідки від 10.01.2024 року, виданої навчальним закладом вбачається, що ОСОБА_3 навчається в Боринськомому ЗЗСО в 7 класі.

Згідно характеристики, виданої навчальними закладами 20.05.2024 року вбачається, що навчальним процесом дитини ОСОБА_3 цікавилася батько ОСОБА_1 , а мати не бере участі у навчанні та вихованні дочки, дитиною опікується батько, який бере активну участь у вихованні та навчанні дитини.

З дитиною ОСОБА_3 була проведена бесіда, під час якої вона повідомила, що у неї гарні взаємовідносини і повне порозуміння з батьком. Дитина повністю перебуває на утриманні та вихованні батька ОСОБА_1 . З матір`ю не підтримує жодних стосунків, не спілкується з нею, оскільки мати не цікавиться її життям. Жодної матеріальної допомоги від матері неповнолітня не отримує, тому не заперечує щоб матір ОСОБА_2 позбавили батьківських прав.

05.06.2024 року до органу опіки та піклування виконавчого комітету Боринської селищної ради надійшла нотаріально посвідчена заява від ОСОБА_2 , в якій вказано, що їй стало відомо про те, що її чоловік ОСОБА_7 звернувся із заявою про позбавлення її батьківських прав у зв`язку з тим, що вона не опікується та не цікавиться долею дитини ОСОБА_8 . ОСОБА_2 заявила, що вона немає можливості опікуватися та займатися вихованням дитини у зв`язку з тим, що в неї є інша сім`я та водночас не заперечує, шоб її позбавили батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Па засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Боринькій селищній раді Самбірського району Львіської області 27.08.2024 року було розглянуте питання доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Згідно висновку №3 від 27.08.2024 року служби у справах дітей Боринської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_9 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який затверджений рішенням №81 виконкому Боринської селищної ради Самбірського району Львіської області, керуючись статтями 19, 141, 150, 155, п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України, постановою Кабінету Міністрів від 24.09.2008р. №866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", було вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітної дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Показаннями дочки ОСОБА_3 , яка була допитана під час судового розгляду в присутності психолога, підтверджується, що вихованням та розвитком займається батько, позивач по справі, самостійно, йому не допомагає її мама ОСОБА_2 . Натомість свою маму ОСОБА_2 вона не бачить тривалий час, оскільки мама проживає за межами України, ніколи не пам`ятає, щоб мама вчила з нею уроки, щоб мама водиоа її в школи, або щоб мама займалася організацією дозвілля, з днем народження ОСОБА_2 її не вітає, мама самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а також не користується своїми батьківськими правами.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснив, що він товаришує сім`ями і є хрещеним батьком ОСОБА_3 . При неодноразовому відвідуванні дитини на дні її народження за останні три роки, мати дидити була відсутня, оскільки не проживає в сім`ї, так як є розлученою, а проживає за межами України. Вихованням дитини займається виключно юатько.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_2 є її кумою, їй відомо, що стання тривалий час проживає за межами України, дитиною не цікавиться, батько дитини займається навчанням, вихованнням та йтриманням дитин.

У матеріалах справи наявні докази про направлення відповідачці позовної заяви, повістки про виклик до суду, у зв`язку з чим суд прийшов до переконання про розгляд справи у відсутність відповідача по наявних матеріалах справи.

Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд, вирішуючи спір між сторонами, виходить з наступних мотивів та норм права.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Предметом спору у цій справі є позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції, яка з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьком і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.

Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) зазначив про те, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Врахувавши конкретні обставини справи, «якнайкращі інтереси дитини», а також те, що відповідачка не підтримувала стосунків з дитиною протягом тривалого часу, не цікавився її життям, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, суд дійшов висновку про застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав, оскільки ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 перешкоджали у спілкуванні з дитиною.

Судом враховано те, що спір вирішено в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, з врахуванням повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування.

Водночас, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 58 рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судові витрати в цій справі складаються з судового збору.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує положення статті 141 ЦПК України та керується нею. Згідно пунктів 1,2,6 вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Вимогами ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Окрім цього, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір стягується за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно долученої до заяви квитанції №A2TH-H51B-026H-6A07 від 17.06.2024 року вбачається, що позивачем через АТ «Універсал Банк» (monobank) було оплачено судовий збір у сумі 968,96 грн, що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою автоматизованою системою документообігу суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 916/228/22 (провадження № 12-26гс22) зазначила, що Верховний Суд застосовує коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору в разі подання до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою статті 4 Закону України «Про судовий збір», в електронній формі. Особи, які після 04 жовтня 2021 року подають до суду документи в електронній формі з використанням системи «Електронний суд», мають правомірні очікування, що розмір судового збору, який підлягає сплаті ними, у такому разі буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта, що прямо передбачено в Законі України «Про судовий збір». Аналогічний висновок також зробив Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2023 року у справі №199/782/21 (провадження № 61-1323ск23).

Відповідно до п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року№10 вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, зважаючи на відсутність вимоги позивачки про стягнення з відповідача оплаченого нею судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу, суд не вирішує таку вимогу.

Приймаючи до уваги вище вказане, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-5,10,12,19,23,27,28,258,259,268,272,273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, про позбавлення батьківських прав - задовольнити повністю.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітної дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ознайомитись з текстом судового рішенням в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https://tk.lv.court.gov.ua/

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 ;

місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Турківським РВ УМВС України у Львівській області 16.07.2010 року; РНОКПП (для фізичних осіб) НОМЕР_4 .

Відповідачка: ОСОБА_2 ;

місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП (для фізичних осіб) НОМЕР_1 .

Третя особа орган опіки і піклування в особі Виконавчого комітету Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області

юридична адреса, місцезнаходження за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 82547 Львівська область Самбірський район смт Бориня вул. І. Франка, 4, ,

Повний текст судового рішення складено 21.02.2025 року.

Суддя Р.І.Ференц