Справа № 138/60/24
Провадження №:2/138/33/25
РІШЕННЯ

Іменем України

03 березня 2025 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Холодової Т.Ю.,

за участю: секретарів судового засідання Паламарчук І.В., Цибульської Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Пограничного А.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Горбового В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Марценюк Світлана Анатоліївна про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

07.01.2024 представник позивача адвокат Пограничний А.М. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що з відповідачем по справі позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 23.01.2003 був розірваний. 15.01.2002, тобто у шлюбі, сторонами спору було придбано нерухоме майно (кафе), яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19.11.2020 у справі №138/239/20 вказане нерухоме майно було поділено між сторонами спору, як спільне майно подружжя та визнано за позивачем право власності на 1/2 частину будівлі кафе. При розгляді вказаної вище справи позивачу стало відомо, що відповідач оформила на себе право власності на земельну ділянку під їхнім спільним нерухомим майном, шляхом укладення договору купівлі-продажу такої ділянки з Могилів-Подільською міською радою. Про такі обставини позивачу стало відомо 18.06.2020 з доданих до вказаної вище цивільної справи документів. Враховуючи те, що на даний час позивач офіційно став власником 1/2 частки вказаного вище нерухомого майна, то йому має належати й 1/2 частина земельної ділянки, придбаної відповідачем під нерухомим майном. Вважає, що при оформленні договору купівлі-продажу земельної ділянки не було враховано, що майно, яке розташоване на ній, є спільним майном подружжя, що позбавило його можливості набути у власність 1/2 частину земельної ділянки під належним йому майном. За таких обставин, на підставі ст.ст. 116, 120 ЗК України, ст.ст. 215, 216, 321, 355, 356, 377 ЦК України, представник позивача просить поновити позивачу строк позовної давності та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:004:0088, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміром 0,0279 га, укладений 23.09.2014 між ОСОБА_2 та Могилів-Подільською міською радою.

Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 30.01.20244 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін, визначено учасникам строк та порядок подання заяв по суті справи.

15.02.2024 до суду від представника відповідача адвоката Горбового В.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача, понесені у справі судові витрати на професійну правничу (правову допомогу). Відзив мотивований тим, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та недоведеним належними та допустимими доказами, позивач не скористався своїм правом на викуп земельної ділянки, набувши право власності на спільне майно подружжя 16.01.2002, що встановлено рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.07.2023 у справі № 138/2954/21, в той час як оскаржуваний договір укладено 23.09.2014. Також представник відповідача вказує, що позивач, посилаючись на ст. 215 ЦК України, не вказує з яких саме підстав вказаної норми договір має бути визнано недійсним. Крім того, представник вказує, що відповідач придбала земельну ділянку за власні кошти, на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу у шлюбі не перебувала, що виключало необхідність будь-якої участі відповідача у процедурі придбання нею земельної ділянки.

Також 15.02.2024 до суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що, як зазначає позивач у позовній заяві, про наявність оскаржуваного договору останній дізнався 18.06.2020, а тому, з урахуванням положень ст. 257 ЦК України, строк позовної давності сплив 18.06.2023. Також у заяві представник відповідача вказує, що зазначені позивачем підстави для поновлення строку позовної давності, є необґрунтованими та недоведеними, оскільки сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку, на що вказав Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі № 127/2897/13-ц. Оскільки м. Могилів-Подільський Вінницької області не відноситься до зони ведення бойових дій, а позивач у складі ЗСУ не перебуває, то зазначені ним підстави для поновлення строку звернення до суду з даним позовом є необґрунтованими та така заява задоволенню не підлягає. Відтак представник позивача просить застосувати до вимог позивача строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

27.02.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача адвокат Пограничний А.М. зазначає, що позивач не міг скористатись своїм правом на викуп земельної ділянки, оскільки його частка у праві спільної сумісної власності подружжя на момент укладення оскаржуваного договору не була виділена, що унеможливлювало його звернення до міськорї ради про викуп земельної ділянки. Також представник вказує, що п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що перебіг позовної давності, визначений цим кодексом зупиняється на строк дії воєнного стану, а тому позивачем строк позовної давності не пропущений.

12.03.2024 від адвоката Горбового В.А. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача зазначає, що про наявність оскаржуваного договору позивач дізнався 30.08.2019 в межах розгляду справи № 138/371/19, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 про отримання доповнень до відзиву на позовну заяву із долученими додатками, в тому числі копією оскаржуваного договору, а тому саме з 30.08.2019 слід обраховувати строк позовної давності, який сплив 30.08.2022. Крім того, представник наголошує, що у позивача право на викуп земельної ділянки виникло з моменту набуття у власність, розташованого на ній майна, а саме з 16.01.2002, проте він жодних дій для набуття такого права позивач не вчинив.

01.04.2024 до суду від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення до заяви про застосування строків позовної давності, в якій представник вказує, що при відсутності окремої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомого майна слід враховувати, що норма ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Тобто особи, які набули право власності на нерухоме майно, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. За таких підстав позивач, як співвласник нерухомого майна, міг знати та згідно законодавства був зобов`язаний знати про правовий статус земельної ділянки, на якій знаходиться належне йому нерухоме майно, саме з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомості, тобто з 16.01.2002, оскільки ч. 4 ст. 319 ЦК України передбачає, що власність зобов`язує. Відтак, посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він міг дізнатися та дізнався 18.06.2020 і саме з цієї дати почався перебіг позовної давності - не відповідає дійсності.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 03.04.2024 задоволено клопотання представника відповідача, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи по суті.

08.05.2024 від представника відповідача адвоката Горбового В.А. до суду надійшли докази понесених відповідачем у справі судових витрат на професійну правову допомогу, пов`язану із розглядом справи.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10.05.2024 задоволено клопотання представника відповідача, визнано обов`язковою явку позивача в судове засідання.

11.06.2024 до суду віт третьої особи приватного нотаріуса Марценюк С.А. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій нотаріус просила відмовити у задоволенні позову. Також вказала, що нею були перевірені обставини щодо перебування відповідача у шлюбі, про що зазначено в оскаржуваному договорі. Крім того нотаріус зазначає, що на час укладення оскаржуваного договору позивач не був власником об`єкта нерухомого майна, що розміщений на земельній ділянці, яка була предметом договору купівлі-продажу від 23.09.2014.

20.09.2024 до суду від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких представник, звертаючи увагу на необхідність доведення наявності підстав для визнання договору недійсним саме на момент його укладення, вказує, що при оформленні та підписанні оскаржуваного договору приватний нотаріус Марценюк С.А. перевірила всі обставини та особу покупця щодо перебування у шлюбі, що було зазначено у договорі. ОСОБА_2 , не перебуваючи у шлюбі з позивачем, за особисті кошти придбала земельну ділянку. Одночасно у момент оформлення оскаржуваного договору позивач не був власником об`єкта нерухомості та не перебував у шлюбі з відповідачем. Вказані обставини підтверджують дійсність та правомірність договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Відповідач Могилів-Подільська міська рада явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.

21.11.2024 в судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у ньому та у заявах по суті справи, просили позов задовольнити. Відповідач та її представник у задоволенні позову просили відмовити з підстав, зазначених у відзиві та інших заявах по суті справи та письмових поясненнях.

В судовому засіданні позивач додатково суду пояснив, що він дізнався про оскаржуваний договір під час розгляду судом справи про поділ майна подружжя. Також вказав, що він давав відповідачу гроші для придбання земельної ділянки після розірвання шлюбу у сумі 2500-3000 доларів США, точної суми він не пам`ятає, це була половина вартості земельної ділянки, яку озвучила йому відповідач ОСОБА_2 . Точної дати, коли він давав гроші відповідачу він також не пам`ятає, але це було після розірвання шлюбу та до розгляду справи про поділ майна подружжя в суді. На запитання відповів, що він не звертався до Могилів-Подільської міської ради для отримання інформації щодо придбання земельної ділянки, перешкод для цього у нього не було. Також додав, що докази передачі грошей на придбання земельної ділянки відповідачу у нього відсутні, він їх давав особисто відповідачу в руки, бо довіряв їй, періодично цікавився у неї долею оформлення прав на земельну ділянку. Крім того на запитання відповів, що не пам`ятає чи давав відповідачу кошти на реконструкцію будівлі кафе. Вказував, що з частини його доходу від діяльності кафе «Піца» сплачувалась орендна плата за земельну ділянку.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до такого висновку.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна вимога міститься і в ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Частина 1 ст. 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Та обставина, що сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.12.1995 по 06.04.2005 визнається сторонами та підтверджується рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду про розірвання шлюбу, ухваленим 25.01.2003 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.04.2005.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19.11.2020 здійснено поділ спільного сумісного майна сторін спору, як бувшого подружжя, та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Таке судове рішення набрало законної сили 03.03.2021. В рішенні суд встановив, зокрема, що такий об`єкт спільної сумісної власності, яким є нежитлове приміщення - кафе, відповідач придбала 15.01.2002, а реєстрацію права власності здійснила 16.01.2002.

Вказані обставини визнаються сторонами та встановлені рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 20.07.2023 у справі № 138/2954/21.

Також вказаним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 20.07.2023 у справі № 138/2954/21 встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №251235199 від 05.04.2021 позивач зареєстрував право власності на 1/2 частини нерухомого майна, що знаходиться за вказаною вище адресою на підставі вказаного вище рішення суду.

08.10.2013 Могилів-Подільська міська рада прийняла рішення №847, зокрема, про продаж земельної ділянки, площею 0,0279 га, під об`єктом нерухомого майна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для комерційного використання, для обслуговування кафе.

Саме на підставі зазначеного рішення міської ради 23.09.2014 відповідач уклала з Могилів-Подільською міською радою договір купівлі-продажу земельної ділянки та набула право власності на земельну ділянку площею 0,0279 га., кадастровий номер :00:004:0088, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість продажу земельної ділянки становила 108086,00. Дані обставини підтверджується самим договором, актом приймання-передачі земельної ділянки від 23.09.2014, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №27182345 від 23.09.2014, квитанцією від 23.09.2014.

Таким чином, хронологія подій свідчить про те, що викуп з комунальної власності земельної ділянки на якій розташоване нерухоме майно, яке перебуває у спільній часткові власності сторін спору, здійснено відповідачем уже в час коли сторони спору були розлучені.

Вказані обставини також визнаються і сторонами у справі та підтверджуються, наявними в матеріалах справи доказами.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 наголосила на тому, що:

- правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України;

- стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від земельних ділянок, на яких вони розміщені, відбувся за радянських часів з ідеологічних мотивів. Під впливом тодішньої ідеології панувало уявлення, що особи можуть мати право власності на об`єкти нерухомості, але не на земельні ділянки, на яких вони розташовані. Так, Конституцією УРСР 1978 року (частина друга статті 11) було передбачено, що земля є у виключній власності держави.

Внаслідок такого підходу існує значна кількість об`єктів нерухомості, які знаходяться у власності приватних осіб, розташованих на землях державної та комунальної власності, причому земельні ділянки під цими об`єктами можуть бути несформованими. Водночас намір законодавця подолати такий штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від землі не викликає сумніву. Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.09.2014, на якій розміщено об`єкт нерухомого майна, який належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших.

Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.6).

Також за висновками Великої Палати Верховного Суду власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача; для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є необхідним. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11. 2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18, пункт 46), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 50).

Відповідно визнання договору щодо відчуження спірної земельної ділянки недійсним не матиме наслідком захист прав позивача, оскільки він не є стороною цього договору, а відповідно до частини першої статті 216 ЦК України вимагати повернення одержаного на виконання правочину можуть лише його сторони (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 21.11.2024 у справі № 910/10986/18).

Таким чином, ані позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого позивач не являється, ані позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідають належному способу захисту у цій справі.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Отже, єдиним належним способом захисту в даному випадку може бути вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.

За таких підстав суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити саме через обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову через обрання відповідачем неналежного способу захисту своїх прав, суд не надає правову оцінку іншим доводам учасників справи.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то, з урахуванням ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у сумі 2422,40 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, представник відповідача просить стягнути з позивача понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 36000 грн.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Водночас принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Так, відповідно до положень ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою - п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в п. 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

З матеріалів доданих до справи вбачається, що 19.07.2022 ОСОБА_2 та адвокат Горбовий В.А. уклали договір про надання адвокатських послуг (правової допомоги), відповідно до умов якого замовник доручає та оплачує, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати замовнику правову допомогу, в тому числі в Могилів-Подільському міськрайонному суді Вінницької області по всіх питаннях, які стосуються розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку земельної ділянки, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним (т. 1, а.с. 74).

В розділі 3 Договору визначено, що замовник зобов`язується за виконані роботи виплатити виконавцю винагороду (гонорар), який обумовлюється додатковою угодою до даного договору. Оплата винагороди (гонорару) здійснюється одноразово до, або в момент виконання замовником обумовленої роботи та/або підписання сторонами акту виконаних робіт. Підставою для виплати винагороди (гонорару) являється факт підписання та/або виконання умов цього договору сторонами та/або належним чином підписаний сторонами Акт виконаних робіт.

Згідно з Додатковою угодою № 3 до Договору про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 08.05.2024 сторони домовились доповнити розділ 3 договору наступним пунктом: «п. 3.6. замовник зобов`язується виплатити виконавцю винагороду (гонорар) та відшкодувати витрати, пов`язані із прибуттям (приїздом) в судові засіданні, а також інші витрати, (поштові, виготовлення ксерокопій та інше), понесені виконавцем станом на дату підписання вказаної додаткової угоди № 3 в розмірі 36000.

На підтвердження витраченого часу, адвокатом складено наступний опис робіт, який викладений в Акті виконаних робіт, підписаних сторонами від 08.05.2024: зустрічі, консультація клієнта, узгодження правової позиції з урахуванням судової практики, оформлення повноважень, вивчення та аналіз наданих замовником документів та доказів, оформлення витрат на правову допомогу - 2 години (3028,00 грн.); збір доказів: підготовка, ксерокопіювання, отримання письмових документів, подання запитів до державних реєстрів, приватних установ, збір інформації щодо предмета позову, збір інформації щодо сторін по справі, витребування, вивчення, аналіз документів - 2 години (3028,00 грн.); підготовка, оформлення/вручення/направлення учасникам відзиву на позовну заяву із додатками та подання до суду - 2 години (3028,00 грн.); підготовка, оформлення/вручення/направлення учасникам заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву із додатками та подання до суду - 2 години (3028,00 грн.; підготовка та направлення до суду 18.01.2024, 14.02.2024 та 07.08.2024 заяв про ознайомлення з матеріалами справи - 1 година (1514,00 грн.); ознайомлення та здійснення фотокопіювання із матеріалів справи - 2 години (3028,00 грн.); підготовка та направлення до суду заяви про відкладення розгляду справи - 0,5 години (750,00 грн.); підготовка, оформлення/вручення/направлення учасникам заяви про спрощене судове провадження та подання до суду - 1 година (4542,00 грн.); підготовка, оформлення/вручення/направлення учасникам заяви про застосування строків позовної давності та подання до суду - 3 години (3028,00 грн.) підготовка, оформлення/вручення/направлення учасникам додаткових пояснень до заяви про застосування строків позовної давності та подання до суду - 2 години (3028,00 грн); підготовка, оформлення/вручення/направлення учасникам заяви про виклик та обов`язкову явку позивача та подання до суду - 1 година (1514,00 грн.); підготовка, оформлення/вручення/направлення учасникам заяви зобов`язати позивача та представника надати для огляду оригінали документів та подання до суду - 1 година (1514,00 грн.); підготовка, оформлення/вручення/направлення учасникам заяви про направлення поштової кореспонденції та процесуальних документів відповідачу та подання до суду - 0,5 години (750,00 грн.); витрати пов`язані із прибуттям (приїздом) до приміщення суду (судові засідання, ознайомлення із матеріалами справи, подання клопотань та інше) та придбання пального для автомобільного транспорту - 6000,00 грн. Всього 36280,00 грн. При цьому сторони визначили, що 1 година робочого часу адвоката становить 1514,00 грн., тобто 50% від прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (т. 1, а.с. 201).

На підтвердження сплати відповідачем послуг адвоката у сумі 35000,00 грн. додано копію квитанції до прибуткового касового ордеру № б/н від 08.05.2024.

Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

Таким чином, вирішуючи за заявою сторони судового процесу питання про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Оцінюючи витрати, які відповідач просить відшкодувати, суд зазначає, що справа стосується визнання договору купівлі-продажу недійсним, тобто є справою незначної складності, яка розглядається судом у спрощеному позовному провадженні.

Окрім цього, суд зауважує, що правова позиція відповідача та її представника була сталою, будувалась здебільшого на висновках рішень, ухвалених Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області в інших цивільних справах у спорах між сторонами, та не зазнавала змін протягом розгляду справи.

Крім того, підготовка та ведення даної справи в суді не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи, в тому числі і на велику кількість часу на ознайомлення з матеріалами справи, подання письмових заяв з процесуальних питань засобами поштового зв`язку (тим більше з урахуванням того, що представник відповідача, представник позивача, а також Могилів-Подільська міська рада та третя особа мають зареєстровані електронні кабінети в системі «Електронний суд»).

При цьому суд враховує, що подані представником відповідача заяви та додаткові пояснення до них мають типовий (шаблонний) характер, спірні правовідносини не потребують застосування великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів. Також, подані до суду представником відповідача заяви не містять значної кількості посилань на судову практику, що може свідчити про підготовку документа високої складності.

Також в матеріалах справи відсутні докази звернення представника відповідача з запитами до інших органів з метою отримання доказової бази, витребування та вивчення документів, їх аналіз, а також збір інформації щодо сторін у справі.

Так само в матеріалах справи відсутні і докази на підтвердження понесення адвокатом витрат, що пов`язані із прибуттям (приїздом) до приміщення суду (судові засідання, ознайомлення із матеріалами справи, подання клопотань та інше) та придбання пального для автомобільного транспорту.

Більше того, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з інших підстав, ніж були зазначені представником відповідача у поданих до суду заявах по суті справи.

При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката Горбового В.А., судом також враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу наданих юридичних послуг так і доцільність понесених витрат. У даній справі перелічені вище принципи в повній мірі не дотримані.

Виходячи із конкретних обставин справи, суд зважає на те, що адвокат вправі самостійно визначатися зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту. Однак суд вважає неприпустимим штучне збільшення обсягу наданих адвокатом послуг, що не відповідає вимогам ч. 4 ст. 137 ЦПК України, а тому оцінивши у сукупності обставини справи та відповідність заявлених до стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених нею на правову допомогу, суд дійшов висновку відшкодувати відповідачу 15000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з засад ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 137, 141 ч. 6, 244 ч. 1 п. 2, 259 ч. 1, 2, 263-265, 273 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Марценюк Світлана Анатоліївна про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним - відмовити.

Судовий збір у сумі 1211,20 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Представник позивача: адвокат Пограничний Артур Михайлович, адреса для листування проспект Героїв, 41, м. Могилів-Подільський, Вінницька область, 24000.

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Представник відповідача: адвокат Горбовий Володимир Анатолійович, адреса для листування АДРЕСА_4 .

Відповідач: Могилів-Подільська міська рада Вінницької області, адреса пл. Шевченка, 6/16, м. Могилів-Подільський, Вінницька область, 24000, .

Третя особа: приватний нотаріус Марценюк Світлана Анатоліївна, адреса вул. Келецька, 64, оф. 63, м. Вінниця, 21021.

Суддя Т.Ю. Холодова