ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

Рішення
Іменем України

05 березня 2025 року Фатівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Беленчук Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

Встановив:

16 грудня 2024 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» (далі, ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», позивач) до ОСОБА_1 (далі, відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За змістом заявлених позовних вимог стверджується, що між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», як кредитором, та ОСОБА_1 було укладеного договір № 4128012 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 10.11.2023 року.

Згідно умов договору, тіло кредиту 10 000 гривень, строк користування коштами 360 дні, проценти за користування кредитними коштами 2 % щоденно (730 % річних).

Кредитором свої зобов`язання щодо надання грошових коштів виконані в повному обсязі, однак позичальник допустив прострочення виконання зобов`язань, внаслідок чого виникла заборгованість в загальній сумі 54 297,74 гривні, що включає заборгованість за тілом кредиту 9 999,98 гривень, заборгованість за нарахованими відсотками 44 297,76 гривень.

В подальшому між первісним кредитором та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» було укладеного договір факторингу № 26/08/2024 від 26.08.2024 року, за яким до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за договором № 4128012 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 10.11.2023 року.

Оскільки станом на дату подання позову, відповідачем, як боржником, не виконані свої обов`язки щодо повернення кредиту та сплати відсотків, позивач, як новий кредитор, має право вимагати стягнення заборгованості у примусовому порядку.

Позивач додатково акцентує увагу, що відсотки за користування кредитом повинні нараховуватися щоденно протягом строку дії договору за ставкою 2 %, навіть після набрання чинності Законом України від 22.11.2023 року № 3498-ІХ, так як зміни до кредитного договору № 4128012 не вносились, відтак визначені та погоджені умови договору продовжують регулювати правовідносини сторін зобов`язання.

Окремо позивачем заявлено клопотання про витребування від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» доказів належності ОСОБА_1 банківської картки та перерахування на його рахунок коштів за кредитним договором.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передано на розгляд судді Самусі В. О. (а. с. 108).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Клопотання позивача задоволено та витребувано від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» запитувану інформацію та копії підтверджуючих документів.

Судове засідання призначено на 04 лютого 2025 року.

В судове засідання, призначене 04 лютого 2025 року, представник позивача та відповідач не з`явились, були повідомлені належним чином.

Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності сторони від 03 лютого 2025 року (а. с. 153-154).

Відповідачем подано клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, в якому повідомлено, що ОСОБА_1 не може з`явитися для участі в судове засідання, так як не має представника, який міг би представляти його інтереси (а. с. 155-156).

З урахуванням першої неявки учасників судового розгляду, судове засідання відкладено на 25 лютого 2025 року на 15.00.

Також, 03 лютого 2025 року відповідачем з використанням системи «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву (а. с. 136-142).

За змістом відзиву, відповідач визнає факт укладення кредитного договору та розмір отриманих коштів, однак вважає, що заявлений до стягнення розмір заборгованості визначений не вірно, зокрема, під час проведення розрахунку заборгованості не було враховано його платіж у сумі 7 399,63 гривні від 15 січня 2024 року, який мав бути спрямованим та першочергове погашення тілу кредиту, а не відсотків за користування кредитом.

Відтак, після внесення зазначеного вище платежу, з 15 січня 2024 року, проценти за користування кредитом повинні бути нараховані на фактичний залишок заборгованості по тілу кредиту, а не на первинний розмір заборгованості, визначений в кредитному договорі.

Також відповідач стверджує, що з дати набрання чинності Законом України № 3498-ІХ застосуванню підлягає процентна ставка у розмірі 1 % щоденно від суми заборгованості.

Згідно тверджень відповідача, що в даному випадку повинні бути три періоди нарахування відсотків, виходячи суми заборгованості та розміру процентної ставки:

1.З 10.11.2023 року до 24.12.2023 року (до дати набрання чинності Закон України № 3498-ІХ), сума заборгованості за тілом кредиту 10 000 гривень, відсоткова ставка 2 % щоденно, період нарахування 44 дні, борг за відсотками 8 800 гривень.

2.З 24.12.2023 року до 15.01.2024 року (дати часткового погашення боргу), сума заборгованості за тілом кредиту 10 000 гривень, відсоткова ставка 1 % щоденно, період нарахування 23 дні, борг за відсотками 2 300 гривень.

3.З 15.01.2024 року до 26.08.2024 року (кінцева дата розрахунку), сума заборгованості за тілом кредиту 2 600,37 гривень, відсоткова ставка 1 % щоденно, період нарахування 223 дні, борг за відсотками 5 798 гривень.

Згідно тверджень відповідача, загальний розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками становить 19 498,37 гривні.

В судове засідання, призначене на 25 лютого 2025 року представник позивача і відповідач не з`явились, були повідомлені належним чином.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, його не явка не перешкоджає проведенню судового засідання.

Відповідач для участі в судовому засіданні не з`явився, подав заяву про відкладення розгляду справи, де повідомив про неможливість своєчасно з`явитись для участі в розгляді справи, просив залучити до розгляду справи його представника адвоката Поету Юрія Володимировича.

Разом із тим, до клопотання не долучено документів, передбачених статтею 62 ЦПК України, що підтверджують повноваження представника відповідача, зазначений представник для участі в судовому засіданні не з`явився.

Також, суд зауважує, що відповідачем не надані докази поважних причин неявки для участі в судовому засіданні, причини не явки для участі в судовому засіданні ним не конкретизовані.

З урахуванням викладеного, суд, керуючись приписами частини 4 статті 223 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

При цьому, з огляду на положення частини 1 статті 280 ЦПК України, враховуючи подання відзиву відповідачем, суд не проводить заочний розгляд справи та не ухвалює заочне рішення.

З огляду на неявку в судове засідання учасників справи, у відповідності до приписів частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ознайомившись з доводами, викладеними в заявах по суті спору, та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Так, судом встановлено, що 10 листопада 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», як кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладеного договір № 4128012 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а. с. 67-85).

Договір підписаний відповідачем, як позичальником, шляхом використання електронного підпису.

Згідно пунктів 1.2, 1.3, 1.4.1 договору, тіло кредиту 10 000 гривень, строк користування коштами 360 днів, проценти за користування кредитними коштами 2 % щоденно.

26 серпня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» укладеного договір факторингу № 26/08/24 (а. с. 57-60).

Згідно вказаного договору та витягу з реєстру боржників, до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за кредитним договором № 4128012 від 10 листопада 2023 року (а. с. 92).

Відповідач визначає обставини щодо укладення договору та отримання грошових коштів в боргу у сумі 10 000 гривень, а також погоджений розмір процентної ставки за користування грошовими коштами.

Відповідач також не заперечує обставини щодо укладення договору факторингу та переходу до позивача, як нового кредитора, права вимоги за кредитним договором.

Разом із тим, спір існує в питаннях визначення розміру заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом у різні періоди дії договору.

Зокрема, позивач та відповідач визнають факт здійснення 15 січня 2024 року відповідачем платежу у сумі 7 399,63 гривні.

При цьому, згідно з розрахунком позивача, вказана сума була зарахованою в рахунок оплати прострочених відсотків за кредитним договором (а. с. 29).

В той же час, у відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що відповідна сума повинна була бути спрямованою в рахунок погашення тіла кредиту, і з 15.01.2024 року проценти повинні нараховуватися на залишок заборгованості по тілу кредиту, а не на суму, первинно отриману відповідачем.
Крім цього, спір існує з приводу розміру процентної ставки, що застосовується за кредитним договором з урахуванням зміненого законодавчого регулювання згідно з Законом України № 3498-ІХ.

Так, представник позивача стверджує, що вказані зміни не застосовні до спірних правовідносин сторін спору, так як зміни до кредитного договору внесені не були, і діє визначена договором процентна ставка 2 % щоденно.

В той же час, відповідач наполягає, що від дати набрання чинності Законом України № 3498-ІХ застосуванню підлягає процентна ставка у розмірі 1 % щоденно, що нараховується на залишок заборгованості.

З урахуванням наведеного, суд повинен відповісти на питання, чи був укладеним кредитний договорів та чи були погоджені його умови, чи були отриманими грошові кошти в борг відповідачем.

Також суд повинен відповісти на питання, чи перейшло до позивача, як до нового кредитора, право вимоги та який розмір заборгованості повинен бути стягненим на його користь у випадку повного чи часткового доведення позовних вимог.

Відповідаючи на ці питання, суд вважає за необхідне зазначити, що спірні правовідносин сторін урегульовані положеннями ЦК України та Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про електронну комерцію» (тут і надалі в редакціях, чинних на дату укладення договору).

Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.

Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.

При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.

Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.

Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.

Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством.

Згідно приписів частини 1 статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).

Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договору у спосіб, передбачений ЦК України та Законом України «Про електронну комерцію» та погодження істотних умов цього договору.

Тому, з урахуванням презумпції правомірності правочину та відсутності в суду даних про його нікчемність, суд приходить до висновку, що кредитний договір № 4128012 від 10 листопада 2023 року був укладеним та він є регулятором спірних правовідносин сторін справи.

При цьому, суд також враховує той факт, що відповідач визнає обставини щодо укладення кредитного договору, погодження умов договору та отримання в борг грошових коштів.

Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

З урахування встановлених обставин справи та наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», як до нового кредитора, внаслідок укладення договору факторингу № 26/08/24 від 26 серпня 2024 року перейшло право вимоги до відповідача, як боржника, за кредитним договором № 4128012 від 10 листопада 2023 року.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачу, як новому кредитору, належить право вимоги у зобов`язанні, що виникло з договору № 4128012 від 10 листопада 2023 року.

Далі, аналізуючи доводи сторін спору та відповідаючи на питання щодо розміру заборгованості за вказаним вище кредитним договором, суд виходить з наступного.

Згідно приписів пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», процентна ставка, її тип та порядок обчислення встановлюється у договорі і є істотною умовою цього договору.

Як зазначалося вище, в пункті 1.4.1 кредитного договору процента ставка за користування грошовими коштами встановлена у розмірі 2 % щоденно.

Позивач наполягає, що саме такий розмір процентної ставки повинен застосовуватися за весь період нарахування процентів, зокрема, до 26.08.2024 року, кінцевої дати нарахування процентів згідно з розрахунком позивача (а. с. 37).

Натомість відповідач наполягає, що від дати набрання чинності Законом України № 3498-ІХ, 24.12.2023 року, застосовується максимальний розмір денної процентної ставки 1 %.

Суд констатує, що згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 5 мотивувальної частини Рішення КСУ від 09 лютого 1999 року по справі № 1-7/99, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Згідно пункту 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Отже, в даному випадку законодавцем використана ультраактивна форма регулювання суспільно-правових відносин та визначений перехідний період, який передує безпосередньому застосуванню нової правової норми.

Оскільки Закон України № 3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 року та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 року до 22.04.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 2,5 % (що не перевищує денну процентну ставку, визначену в кредитному договорі № 4128012 від 10 листопада 2023 року), в період часу з 22.04.2024 року до 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1,5 %, а з 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1 %.

При цьому, згідно пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону (яким власне і запроваджено максимальний розмір денної процентної ставки) поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Вказане свідчить про те, що у випадку продовження дії кредитних договорів після набрання чинності Законом України № 3498-ІХ, умови щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки застосовуються автоматично і не вимагають внесення змін до договору, так як характер цих правових норм є імперативним і не передбачає можливості відхилення від них при укладенні чи зміні договорів про надання споживчого кредиту.

Тому, суд відхиляє доводи представника позивача щодо необхідності застосування визначеної у договорі споживчого кредитування денної процентної ставки у розмірі 2 % за весь період нарахування заборгованості.

Також, суд не погоджується з доводами відповідача про необхідність застосування денної процентної ставки у розмірі 1 % від 24.12.2023 року, тобто, від дати набрання чинності Законом України № 3498-ІХ, так як такі доводи суперечать пункту 17 розділу «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням викладеного, суд вважає, що для визначення розміру заборгованості за процентами за кредитним договором № 4128012 від 10 листопада 2023 року з 11 листопада 2023 року до 22 квітня 2024 року застосовується процентна ставка 2 %, з 22 квітня 2024 року до 20 серпня 2024 року 1,5 %, з 20 серпня 2024 року до 26 серпня 2024 року (кінцевої дати нарахування процентів, визначеної позивачем) 1 %.

Далі, під час проведення розрахунку заборгованості, позивачем не зменшено тілу кредиту на 7 399,63 гривні, суму платежу, здійсненого відповідачем 15.01.2024 року.
Ці кошти зараховані для погашення заборгованості по відсоткам.
Разом із тим, відповідач, посилаючись на приписи статті 19 Закону України «Про споживче кредитування», вважає, що вказана сума платежу повинна бути направленою на погашення тіла кредиту, відтак, від цієї дати проценти можуть нараховуватися на залишок тіла кредиту, а не на суму первинного боргу.

Суд відхиляє відповідні доводи позивача з огляду на наступне.

Так, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 19 Закону України «Про споживче кредитування», у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом.

Отже, в першу чергу погашенню підлягає не сума кредиту, а прострочена до повернення суму кредиту та прострочені проценти за користування кредитом.
В додатку № 1 до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4128012 від 10 листопада 2023 року міститься таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта, що фактично відповідає графіку платежів за договором (а. с. 56).

Згідно цієї таблиці проценти сплачуються щомісячно у сумі 6000 гривень 08.01.2024 року (при умові виконання вимог пункту 1.4.2 договору і можливості застосування зниженої процентної ставки).

Оскільки позичальником умови пункту 1.4.2 виконані не були (доказів зворотного відповідачем не надано), з 11.01.2023 року застосовувалась стандартна процентна ставка у розмірі 2 % в день.

Далі, згідно додатком до договору № 1, заборгованість по тілу кредиту у сумі 1000 гривень повинна була бути погашеною 03.11.2024 року.
Отже, станом на 15.01.2024 року, дату платежу позичальника, прострочена заборгованість за тілом кредиту була відсутня,а була прострочена заборгованість за процентами.
Тому, в даному випадку платіж у сумі 7 399,63 гривні був правомірно зарахованим первісним кредитором в рахунок погашення заборгованості по простроченим процентам, що відповідає положенням пункту 1 частини 1 статті 19 Закону України «Про споживче кредитування».
Отже, суд приходить до висновку, що проценти за користування кредитом мають нараховуватися наступним чином:

з 15.01.2024 року (дата платежу, від якої згідно з розрахунком позивача була повністю погашена заборгованість за процентами) до 22.04.2024 року процентна ставка 2 % щоденно;

з 22.04.2024 року до 20.08.2024 року процентна ставка 1,5 % щоденно;

з 20.08.2024 року до 26.08.2024 року (кінцева дата в розрахунку позивача) 1 %.

Отже, за період з 15.01.2024 року до 22.04.2024 року нараховано заборгованість за процентами у сумі 19 599,96 гривень (98 днів х 2 % : 100 х 9 999,98 гривень).

Далі, за період з 22.04.2024 року до 20.08.2024 року нараховано заборгованість за процентами у сумі 17 999,96 (120 днів х 1,5 % : 100 х 9 999,98 гривень).

Далі, за період з 20.08.2024 року до 26.08.2024 року включно нараховано заборгованість за процентами у сумі 699,99 гривень (7 днів х 1 % : 100 х 9 999,98 гривень).

Таким чином, загальний розмір заборгованості за процентами складає:
38 299,91 гривень ( 19 599,96 гривень + 17 999,96 гривень + 699,99 гривень).
Загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 4128012 від 10 листопада 2023 року становить 48 299,89 гривень (9 999,98 гривень + 19 599,96 гривень + 17 999,96 гривень + 699,99 гривень).
Відповідна сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Далі, у відповідності до приписів частини 1 статті 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи той факт, за подання позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2 422,40 гривень, а позовні вимоги задоволені на 89 % від первинно заявлених вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 155,93 гривні.

Далі, як слідує з тексту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу у сумі 10 000 гривень.

Для підтвердження факту надання правничої допомоги позивачу до позовної заяви долучені копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, платіжна інструкція № 1355 від 06.09.2024 року, договір про надання юридичних послуг від 02 серпня 2024 року № 02/08/2024, витяг з реєстру № 1 до акту прийняття-передачі наданих послуг № 7 до договору № 02/08/2024 (а. с. 26, 50, 86, 91).

За змістом зазначених документів адвокатом Руденко К.В. та товариством обмеженою відповідальністю погоджено вартість надання правничих послуг у вигляді складання позовної заяви та сплачено адвокату 10 000 гривень у якості гонорару.

Вирішуючи питання щодо можливості стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на надання професійної правничої допомоги, суд виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Враховуючи характер спору, який є типовим, обсяг виконаної адвокатом роботи, часткове задоволення позовних вимог, керуючись критерієм розумної необхідності понесених витрат, суд вважає, що заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу є істотно завищеним та, відповідно, підлягає зменшенню до 4 000 гривень.

З урахуванням викладеного, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, -

Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» заборгованість за договором № 4128012 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 10 листопада 2023 року у сумі 48 299,89 гривень, що включає: 9 999,98 гривень заборгованість за кредитом, 38 299,91 заборгованість за нарахованими процентами.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» 2 155,93 гривні, як компенсацію сплаченого за подання позовної заяви судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» 4 000 гривень, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс», , місцезнаходження: м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 4.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.