АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року

м. Чернівці

справа № 725/10822/24

провадження № 22-ц/822/86/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Тодоряк Г. Д.

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 листопада 2024 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Галичанський О. І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Просила суд встановити факт, що громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в селі Приморське (попередня назва Цар-Кут) Василівського району Запорізької області, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Токмак Пологівського району Запорізької області у віці 74 роки.

Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Токмак Пологівського району Запорізької області померла її бабуся, громадянка України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті бабусі ОСОБА_1 звернулась до органів нотаріату стосовно оформлення спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 . Їй повідомлено, що відповідно до пункту 1.3. глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом ДРАЦС України, яке в неї відсутнє, бо на момент смерті її баби в місті Токмак Пологівського району Запорізької області органи влади України евакуювались внаслідок повномасштабного воєнного вторгнення.

Вказує, що встановлення факту смерті ОСОБА_3 , необхідне для реєстрації її смерті в Державному реєстрі актових записів України, отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка для подальшого звернення до органів нотаріату України для оформлення спадщини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що суду не надано належних доказів на підтвердження родинних відносин між заявницею та померлою ОСОБА_3 , не надано доказів наявності права ОСОБА_1 на звернення з даною заявою до суду, як родича померлої особи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити заяву про встановлення факту смерті ОСОБА_3 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції постановив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» документи, які підтверджують факт смерті на тимчасово окупованій території, можуть бути підставою для встановлення цього факту в судовому порядку.

Заявниця не мала можливості надати необхідні документи до суду першої інстанції, оскільки документи перебувають на тимчасово окупованій території, що унеможливлює їх отримання. В умовах окупації відсутній доступ до державних установ, реєстрів та архівів, що підтверджується законодавством України та судовою практикою.

Окрім цього, вказує на те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив її про дату, час і місце судового засідання у справі.

Мотивувальна частина

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Токмак Запорізької області. В графі місце народження зазначено село Цар-Кут, Василівський район, Запорізька область.

З наданих Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на виконання ухвал Чернівецького апеляційного суду від 04 лютого 2025 року та від 25 лютого 2025 року документів, судом встановлено наступне.

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 04 березня 2025 року № 8 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Царкут (на даний час село Приморське) Василівського району Запорізької області, про що 21 квітня 1950 року складено актовий запис № 38.

Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про усиновлення від 04 березня 2025 року № 6 ОСОБА_3 за фактом усиновлення змінено прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 », в графі по батькові зазначено « ОСОБА_7 », дату народження, місце народження та ім`я залишено без змін.

За змістом повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 01 березня 2025 року № 8 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 (після укладення шлюбу - « ОСОБА_3 »), ІНФОРМАЦІЯ_1 , 25 березня 1967 року уклали шлюб, про що складено актовий запис № 318. Шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 розірвано 03 січня 1969 року.

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 01 березня 2025 року № 9 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 (після укладення шлюбу - « ОСОБА_3 »), ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06 лютого 1969 року уклали шлюб, про що складено актовий запис № 113. Шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 розірвано 03 січня 1969 року.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_3 змінено на « ОСОБА_3 ». Відмінність у написанні прізвищ « ОСОБА_3 » до укладення шлюбу та « ОСОБА_3 » після розірвання шлюбу обумовлена складенням актового запису на території України відповідно до написання прізвища за правилами українського правопису.

Також з наявних в матеріалах справи копій письмових доказів судом апеляційної інстанції встановлено факт родинних відносин заявниці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як онуки та баби, що вбачається з наступного.

Згідно з копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 в місті Краматорськ Донецької області.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ОСОБА_14 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що 10 жовтня 2015 року складено відповідний актовий запис № 961.

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 в місті Краматорськ Донецької області, про що 22 липня 1992 року складено відповідний актовий запис № 47. Батьками ОСОБА_1 зазначено ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 вбачається, що 25 березня 1992 року ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уклали шлюб, про що 25 березня 1992 року складено актовий запис № 12. Після укладення шлюбу ОСОБА_19 присвоєно прізвище « ОСОБА_19 ».

Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_6 ОСОБА_21 народилась ІНФОРМАЦІЯ_9 в місті Біла Церква, про що 24 лютого 1971 року в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис № 306. Батьками ОСОБА_21 зазначено ОСОБА_11 та ОСОБА_3 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України, виходячи з наступного.

Щодо повідомлення заявниці про розгляд справи у суді першої інстанції

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам-підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Вирішуючи в окремому провадженні справи про встановлення факту смерті особи після 23 лютого 2022 року на тимчасово окупованій території України, суди не можуть ігнорувати обставини, в яких опинилися заявники після повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України та об`єктивні складнощі, які можуть виникнути у них при наданні доказів на підтвердження відповідного факту.

В цьому контексті звертає на себе увагу обґрунтування проєкту Закону, прийнятого 01 липня 2022 року під N 2345-IX, наведене 40 народними депутатами - ініціаторами законопроєкту, у відповідній Пояснювальній записці (https://itd.rada.gov.ua/billInfo/Bills/pubFile/1275019):

«…24 лютого 2022 року почалася нова фаза збройної агресії російської федерації, яка триває вже понад вісім років. Указом Президента України N 64 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан. Внаслідок просування російської армії частина території України опинилася або певний час перебувала під тимчасовим контролем військових країни агресора. А деякі міста, наприклад, Маріуполь, знаходяться в облозі майже від початку нової фази збройної агресії. Весь цей час російська армія вчиняє систематичні та масові злочини проти цивільного населення, в тому числі, невибіркові обстріли за допомогою артилерії та авіа нальотів на об`єкти приватного житлового сектору цивільної інфраструктури (лікарні, бібліотеки, укриття тощо). Зафіксовані чисельні випадки розстрілів цивільного населення на тимчасово контрольованих російськими військами територіях, що за наявних обставин не могли бути належним чином задокументовані. За інформацією, яка надходить, на тимчасово зайнятих російськими військовими територіях України відбуваються масові вбивства та поховання цивільних осіб. Також є інформація про спроби знищення російськими військовими тіл вбитих ними цивільних з метою укриття злочинів…».

Вищенаведені міркування щодо виняткового юридичного значення факту смерті особи; специфіки розгляду справ в порядку окремого провадження, зокрема особливої ролі суду при з`ясуванні обставин справи; об`єктивних складнощів, які можуть виникнути у заявників при наданні доказів для встановлення факту смерті особи після 23 лютого 2022 року на тимчасово окупованій території України, в своїй сукупності дають підстави для висновку, що суди мають зважати на вказані обставини та, керуючись завданням цивільного судочинства, уникати спрощеного та формального підходу при вирішенні таких справ.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 жовтня 2023 року № 607/1612/23.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) дійшов висновку, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції ухвалою від 14 листопада 2024 року прийняв вказану справу до розгляду та призначив її до розгляду у судовому засіданні на 10 годину 15 листопада 2024 року без виклику сторін на підставі наявних у справі доказів, тобто на наступний день після прийняття ухвали суду.

Також в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, і як зазначено останньою в апеляційній скарзі ухвала суду від 14 листопада 2024 року надійшла до електронного кабінету в системі «Електронний суд» лише 20 листопада 2024 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення.

За таких обставин заявниця була позбавлена можливості взяти участь у судовому засіданні, призначеному на 10 годину 15 листопада 2024 року, а судом порушено вимоги частини другої статті 211 ЦПК України та частини першої статті 294 ЦПК України щодо повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання та роз`яснення їх прав та обов`язків, сприянні у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Щодо вирішення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України

Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних цивільних прав фізичних осіб. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з існуванням потреби вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постановах від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).

Ця норма кореспондує із статтею 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку в наслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України).

У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частина перша-друга статті 318 ЦПК України).

Отже, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширює свою дію стаття 317 ЦПК. На даний час до них відносяться території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до діючого законодавства.

Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан встановлено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України, тому даний спрощений порядок розповсюджується на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум - до закінчення воєнного стану). Але в основному такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема можуть бути: 1) письмові докази; 2) речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; 3) висновки експертів; 4) копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; 5) пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; 6) довідки з військомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); 7) заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Отже, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 , остання просить встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в селі Приморське (попередня назва Цар-Кут) Василівського району Запорізької області, ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Токмак Пологівського району Запорізької області у віці 74 роки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 607/1612/23 (провадження № 61-6323св23) зазначено, що вирішуючи справи про встановлення факту смерті особи, суди мають зважати на виняткове значення цього факту, з огляду на правові наслідки пов`язані із ним. За змістом статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи (здатність мати цивільні права та обов`язки) виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Крім того, суди зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі».

З метою забезпечення права ОСОБА_1 на справедливий суд, судом апеляційної інстанції вжито заходи щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи та відповідно до частини другої статті 294 ЦПК України витребувано у Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ухвалами від 04 лютого 2025 року, 25 лютого 2025 року, документи, які містять відомості про ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема реєстрацію фактів її народження, місця народження, зміну прізвища та копії складених уповноваженими органами актових записів цивільного стану, які підтверджують відповідні факти.

З документів, які надійшли від вказаного органу державної реєстрації актів цивільного стану, судом апеляційної інстанції встановлено, що відомості про особу ОСОБА_3 стосовно якої на окупованій території України складено актовий запис про її смерть та видано відповідне свідоцтво, відповідають відомостям, які містяться в актових записах, складених уповноваженими органами державної реєстрації актів цивільної стану, зокрема які стосуються дати народження ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , місця її народження - село Приморське (колишня назва Царкут) Василівського району Запорізької області.

При цьому, як встановлено судом відмінність у написанні прізвищ « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_3 » обумовлена складенням актового запису на території України відповідно до написання прізвища за правилами українського правопису.

Також з наявних в матеріалах справи копій письмових доказів судом апеляційної інстанції встановлено факт родинних відносин заявниці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як онуки та баби.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до вимог частин четвертої, п`ятої статті 317 ЦПК України Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копія судового рішення видається учасникам справи негайно після його ухвалення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Також згідно з частиною сьомою статті 294 ЦПК при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат у справі.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Приморське Василівського району Запорізької області, громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Токмак Пологівського району Запорізької області у віці 74 років.

Керуючись ст. ст. 294, 317, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 листопада 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Приморське Василівського району Запорізької області, громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Токмак Пологівського району Запорізької області у віці 74 (сімдесяти чотирьох) років.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та підлягає негайному виконанню.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА