Справа № 309/3059/23
Провадження № 2/309/10/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Сідей Я.Я.

секретаря судового засідання: Свистак К.М.

розглянувши в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відкритому судовому засіданні в м. Хуст в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про стягнення суми боргу за розпискою та відсотків від простроченої суми,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Довгій В.І. звернувся в суд із даним позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, 3 % від простроченої суми та судових витрат. Посилається на те, що згідно розписки від 26.06.2020 р. відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача у борг 9700 доларів США. У домовлений строк відповідач борг не повернула. На усну вимогу позивача після спливу строку на повернення грошових коштів відповідач виплату не здійснив, на телефонні дзвінки не реагує. У зв`язку з наведеним, позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 9700 доларів США основного боргу, що еквівалентно сумі 354 632 гривень, 31 666, 26 гривень - 3% річних від простроченої суми боргу, та 3862,99 гривень сплаченого судового збору.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 , адвокат Довгій В.І. не з`явились. Позивач подав до суду заяву від 01.10.2024 р., в якій просив провести розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Адвокат Довгій В.І. 04.03.2025 р. через канцелярію суду подав заяву про проведення судового розгляду без його участі. Позов підтримує.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Розман С.Ю. в судове засідання не з`явився. Засобом електронного зв`язку подав заяву про розгляд справи без участі відповідача та її представника, подані письмові заперечення підтримує. Позовні вимоги не визнає з тих підстав, що між сторонами не виникло боргових (позикових) відносин за розпискою від 26.06.2020 року. 26 червня 2020 року між сторонами було остаточно досягнуто домовленості щодо укладення договору дарування належного позивачу житлового будинку загальною площею 57,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . На виконання такої домовленості сторонами того ж дня 26.06.2020 р. укладено договір дарування житлового будинку. Також сторони домовились про попередній продаж відповідачу земельних ділянок біля вищевказаного будинку загальною площею 2,00 га., вартість яких була попередньо погоджена в розмірі 9700 доларів США. Згідно з нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 23.12.2020 р. позивач продав відповідачу земельні ділянки площею 0,2 га. у АДРЕСА_1 , при цьому позивач пообіцяв додатково продати відповідачу решту земельної ділянки площею 1,6 га. біля подарованого їй будинку, однак право власності на частину такої земельної ділянки було зареєстровано внаслідок приватизації за іншими громадянами. А тому кошти, зазначені у розписці не являються позикою, а між сторонами виникли інші правовідносини, а саме відносини з приводу укладення договору купівлі-продажу майна, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши надані документи і матеріали у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Судом встановлено, що згідно розписки від 26.06.2020 р. ОСОБА_2 винна ОСОБА_1 9700 умовних одиниць.

26 червня 2020 року між сторонами було остаточно досягнуто домовленості щодо укладення договору дарування належного позивачу житлового будинку загальною площею 57,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та того ж дня - 26.06.2020 року укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Шкарампота В.Д. /а.с. 54-58/.

Також між сторонами була домовленість про попередній продаж відповідачу земельних ділянок біля вищевказаного будинку загальною площею 2,00 га., вартість яких була попередньо погоджена в розмірі 9700 доларів США. Так, згідно договорів купівлі-продажу земельної ділянки № 4248, 4249 від 23.12.2020 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_1 земельні ділянки площею по 0,2000 га. за кадастровими номерами :09:001:0012 та :09:001:0011 за адресою АДРЕСА_1 /а.с. 33-37, 47-51/.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності від 02.12.2021 р. стверджується, що земельні ділянки площею 0,3 га. за кадастровим номером :09:001:0014 та 0,4 га. за кадастровим номером :09:001:0013 зареєстровані за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 /а.с. 40-41/.

Судом досліджений зміст розписки від 26.06.2020 року, надану ОСОБА_2 , та на яку позивач посилається як на підставу виникнення боргових відносин між ними.

Суд зазначає, що незалежно від назви вчиненого за підписом відповідача документа як «розписка», цей документ підлягає перевірці на предмет наявності в ньому ознак, які притаманні борговому документу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України,за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України,на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У постанові Верховного Суду від 26.04.2022 по справі № 753/1349/20 зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі № 501/1243/20, в постанові від 11.06.2021 року по справі №753/11670/17.

У постанові від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що «розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду: від 04.03.2020 року по справі № 632/2209/16, від 05.04.2022 року № 265/2448/19, від 05.04.2022 року № 752/12751/20 та в постанові від 26.09.2022 року № 686/31359/20.

Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити: умови отримання позичальником в борг грошей; зобов`язання позичальника з їх повернення дату отримання коштів у борг.

Тобто, розписка має підтверджувати факт передачі грошових коштів саме у борг, а не на інші цілі.

В той же час, суд приходить до висновку, що дійсний зміст розписки від 26.06.2020 року зводиться до того, що ОСОБА_1 міг отримати від ОСОБА_2 9700,00 доларів США в якості гарантування продажу земельної ділянки.

З листа Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 13.02.2024 р. вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 26.05.2020 р. по 19.12.2020 р. був відсутній на території України /а.с. 115/, а з договору дарування житлового будинку від 26.06.2020 р. вбачається, що такий укладений від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності посвідченої 18.06.2020 р. доктором права, інженером ОСОБА_6 , нотаріусом в Празі, ОСОБА_7 /а.с. 54-57/.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

На підтвердження наявності укладеного між сторонами договору позики, позивач долучає боргову розписку від 26.06.2020 р. та вимогу про усунення порушення за договором позики від 17.05.2023 р., однак сторона відповідача заперечує дійсність таких документів та вказує про те, що із ОСОБА_1 договору позики не укладала, а тому між ними не могли виникнути правовідносини за договором позики.

При цьому суд зауважує, що окрім зазначених документів, дійсність яких заперечується відповідачем, у матеріалах справи відсутні інші докази на підтвердження факту укладення договору позики між сторонами, зокрема не вказано про наявність свідків, що можуть підтвердити факт підписання боргової розписки та факт передачі коштів за нею.

Крім того, ухвалою суду від 05.06.2024 р., за клопотанням адвоката відповідача ОСОБА_8 , явка позивача ОСОБА_1 для дачі особистих пояснень з приводу укладення договору позики визнана обов`язковою. Суд розцінює неявку позивача у жодне судове засідання, як фактичне не зацікавлення у встановленні, підтвердженні, з`ясуванні дійсних обставин по справі, а його дії можуть бути спрямовані на приховування факту дійсності поданих документів (чи дійсно відповідач складав текст розписки, що є об`єктом дослідження у справі).

Досліджені докази свідчать про те, що ОСОБА_1 перебував за межами України, що виключає можливість укладення ним 26.06.2020 року договору позики.

З наданих сторонами доказів вбачається дійсна природа правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, які зводяться до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами справи боргових правовідносин, а з розписки ОСОБА_2 від 26.06.2020 року та наявних в матеріалах справи доказів вбачаються інші цивільні правовідносини.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою - не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, слід зазначити наступне.

Відповідно вимог статті 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

При вирішенні даного спору, суд вважає вказану позовну вимогу такою, що не підлягає задоволенню оскільки вона є похідною від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги про стягнення боргу за договором позики).

Згідно з ч. 1 та п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 626-628, 640, 207 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, 247, 263-268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника адвоката Довгія Василя Івановича до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, трьох відсотків від простроченої суми та судових витрат - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Хустського

районного суду: Сідей Я.Я.