ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2802/25 Справа № 212/9992/23 Суддя у 1-й інстанції - Ведяшкіна Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 212/9992/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року, яке ухвалено суддею Ведяшкіною Ю.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 листопада 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 червня 2009 року, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу, 13 грудня 2012 року, ними була придбана трикімнатна квартира загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на ОСОБА_4 . На теперішній час разом з дитиною проживає окремо від відповідача, перебуває в іншому шлюбі, з відповідачем не досягнуто домовленості щодо порядку поділу спірної квартири.

На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 13.12.2012 року, який посвідчено державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-4770, об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року позов задоволено.

Визнано житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м. - об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Проведено поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м.

Зазначено, що заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 12 грудня 2023 року, відповідно до якої, заборонено державним реєстраторам, та особам уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження щодо вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь - які дії щодо відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , до вирішення справи по суті та набрання судовим рішенням у справі законної сили, у відповідності до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, скасовуються після набрання вказаним рішенням суду законної сили.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову задоволення позовних вимог позивачки, посилаючись на те, що судом першої інстанції прийнято рішення без належного вивчення матеріалів справи, без належної оцінки кожного доказу, а сам судовий розгляд був необ`єктивним, упередженим та неповним, що призвело до порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , хоча і придбана в період перебування у шлюбі, але є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за кошти, що належать йому особисто, які отримані від продажу батьківської чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому договір купівлі продажу спірної квартири був оформлений через два дні після продажу батьківської квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з 12 червня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року, було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7-8).

В період шлюбу 13 грудня 2012 року сторонами була придбана трикімнатна квартира загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на ОСОБА_2 .

Згідно п.10 Договору купівлі - продажу від 13 грудня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-4770, заява від дружини Покупця на згоду для укладання цього договору, підпис на якій засвідчено ОСОБА_6 , державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори 13 грудня 2012 року, отримана у встановленому законом порядку та зареєстрована в реєстрі за № 2-4769 (а.с.11-12).

Згідно Звіту про оцінку нерухомого майна трикімнатної квартири загальною площею 61,3 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., що розташована на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 04 грудня 2023 року, ринкова вартість якої становить - 580 700 грн (а.с.38-45).

ОСОБА_5 з 22 липня 2005 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.111).

ОСОБА_5 з 04 серпня 2014 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; разом з нею в зазначеній квартирі був зареєстрований її син ОСОБА_7 з 04 серпня 2014 року, та донька сторін - ОСОБА_8 з 04 серпня 2014 року. 29 листопада 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 були зняті з реєстрації за вказаною адресою (а.с.100).

ОСОБА_2 з 28 листопада 2013 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.96).

ОСОБА_5 18 серпня 2022 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та після державної реєстрації шлюбу змінила своє прізвище « ОСОБА_10 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_11 » (а.с.10).

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 червня 2009 року, який рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року, було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7-8).

В період шлюбу 13 грудня 2012 року сторонами була придбана трикімнатна квартира загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на ОСОБА_2 .

Згідно п.10 Договору купівлі продажу від 13 грудня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-4770, заява від дружини Покупця на згоду для укладання цього договору, підпис на якій засвідчено ОСОБА_6 , державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори 13 грудня 2012 року, отримана у встановленому законом порядку та зареєстрована в реєстрі за № 2-4769 (а.с.11-12).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що спірна квартира придбана ним хоча і під час шлюбу, але за особисті кошти, що зокрема підтверджується договором купівлі-продажу від 11 грудня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 871, відповідно до п. 3 якого, за домовленістю сторін (продавці: ОСОБА_12 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 ) вартість відчужуваної квартири (чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ), визначена в 86 450 грн, які продавці повністю отримали від покупців до підписання цього договору (а.с.89).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено заявлені позовні вимоги. Судом встановлено, що квартира набута під час зареєстрованого шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя та у зв`язку із тим, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя належними та допустимими доказами, спірна квартира підлягає поділу шляхом визнання права власності на 1/2 частину за кожним із подружжя.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Згідно ч.3ст.368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

До коштів, які належали подружжю (їй/йому) особисто відносяться: набуті до шлюбу; одержані під час шлюбу, але як премії, нагороди, які один із подружжя одержав за особисті заслуги; як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала одному із подружжя, а також як відшкодування завданої йому моральної шкоди; як страхові суми, одержані одним із подружжя за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю; одержані під час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадкування; одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Зокрема, кошти, одержані від реалізації спадкового майна, або майна, яке належало одному із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю цього подружжя, навіть якщо б вони були внесені в банк або іншу фінансову установу під час шлюбу.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Судом першої інстанції встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі придбано квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов висновку про те, що квартира булла набута сторонами під час зареєстрованого шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя та у зв`язку із тим, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя належними та допустимими доказами, спірна квартира підлягає поділу шляхом визнання права власності на 1/2 частину за кожним із подружжя.

Разом з тим відповідач ОСОБА_2 оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру, посилаючись на те, що вказане нерухоме майно було придбано за його особисті кошти, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Оцінюючи заперечення відповідача в частині поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15, суд касаційної інстанції вказав про те, що із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власністю подружжя.

Матеріалами справи установлено, що в період шлюбу 13 грудня 2012 року сторонами у справі була придбана трикімнатна квартира загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на ОСОБА_2 . Продаж зазначеної квартири, згідно договору купівлі-продажу, було здійснено за 65 000 грн (а.с.11)

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору купівлі - продажу від 11 грудня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 871, за домовленістю сторін (продавці: ОСОБА_12 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 ) вартість відчужуваної квартири (чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ), визначена в 86 450 грн, які продавці повністю отримали від покупців до підписання цього договору (а.с.89).

Отже, матеріалами справи встановлено, що чотирикімнатну квартиру, співласником якої був ОСОБА_2 , було продано 11 грудня 2012 року за 86 450 грн, тобто вартість частки відповідача становить 21 612,5 грн (86 450 грн: 4 (співвласника) = 21 612,5 грн), а спірну квартиру було придбано 13 грудня 2012 року за 65 000 грн, що свідчить про те, що грошові кошти в розмірі 21 612,50 грн були особистою власністю відповідача ОСОБА_2 .

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18); у постановах Верховного Суду: від 6 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-1546св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 127/5836/21 (провадження № 61-4982св22) зазначено, що «визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю».

Керуючись вказаними нормами закону, а також врахувавши правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності належить 2/3 часток спірної квартири, оскільки 1/3 частка спірної квартири була придбана за рахунок набутої ним до шлюбу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а інша 1/3 частка спірної квартири підлягає виділенню в порядку поділу майна між подружжям, як така, що набута в період шлюбу.

При цьому, колегія суддів вважає, що 1/3 частку спірної квартири необхідно виділити у власність позивача ОСОБА_1 в порядку поділу майна між подружжям, як така, що набута в період шлюбу.

При цьому відповідачем не було доведено належними доказами, що іншу частину вартості спірної квартири (43 387,5 грн) також було сплачено за рахунок грошових коштів, які належали йому на праві особистої власності, та що грошові кошти отримані від продажу належної йому частки чотирикімнатної квартири було витрачено саме на придбання спірної квартири.

Так, відповідно до Договору купівлі - продажу від 15 грудня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-4808, відповідно до п. 4 якого, батьки відповідача ОСОБА_13 та ОСОБА_12 придбали у власність однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , та сплатили за неї 51 000 грн. (а.с.92-93), що свідчить про те, що грошові кошти від реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_3 не було повністю передано відповідачу ОСОБА_2 .

На підставі наведеного вище колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивача про визнання 2/3 частини житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м. - об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Проведення поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м. та визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 967 грн 83 коп та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір заподання апеляційцної скарги в розмірі 2 903 грн 50 коп, пропорційно задоволених вимог сторін у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати 2/3 частини житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м. - об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Провести поділ спільного сумісного майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м. та житловою площею 47,5 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 967 (дев`ятсот шістдесят сім) грн 83 коп.

Сягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір заподання апеляційцної скарги в розмірі 2 903 (дві тисячі дев`ятсот три) грн 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: