П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 лютого 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лишенко Наталя Сергіївна, на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 березня 2024 року у складі судді Гутій О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном, поділ майна, що є спільній частковій власності,-

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном, поділ майна, що є спільній частковій власності.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві часткової власності в 1/4 частці належить будинок та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником іншої частини, а саме 3/4 частки вказаного нерухомого майна є ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що користуватися власним майном вона не має змоги, тривалий час отримує пряму перешкоду від відповідача. Зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою надати доступ до власного приміщення (надати ключі від хвіртки, вхідних дверей та здійснити розподіл майна в натурі), однак остання здійснює пряму перешкоду. По теперішній час відповідач не надала фактичного доступу до її приватної власності, конфлікт не вичерпано, відповідні дії щодо розподілу майна в натурі не відбулись. Посилається, що відповідач фізично одноосібно користується всім спірним майном. Між сторонами не укладався договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна.

Таким чином, позивач просила поділити квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 120 м.кв шляхом здійснення розподілу в натурі ОСОБА_1 - 30,5 м. кв. загальної площі, що становить 1/4 від всього нерухомого майна, 1/2 сараю літера «В» , 1/2 споруд №1-3, частини мощення загального двору в окремий об`єкт нерухомого майна; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на спірну квартиру; земельні ділянки за кадастровими номерами: :01:001:1365, :01:001:1366 та :01:001:1367 залишити у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні та розпоряджанні належною ОСОБА_1 на праві власності 1/3 частиною квартири АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 березня 2024 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лишенко Н.С., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову, не надав належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Бедринець М.Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , її представник адвокат Лишенко Н.С. підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник відповідача адвокат Бедринець М.Ю. в судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

З даними висновками погоджується і колегія суддів, оскільки такі не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Матеріалами справи установлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві часткової власності в 1/4 частці належить будинок та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником іншої частини, а саме 3/4 частки вказаного нерухомого майна є відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 332049832 від 12.05.2023 року (а.с.8-9).

З рапорту ДОП СДОП ВП Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області Романенко Ю. від 05.08.2022 року слідує, що на розгляді в Мукачівському РУП ГУНП в Закарпатській області перебувають матеріали ЄО № 8211 від 13.07.2022 року по зверненню ОСОБА_1 , яка повідомила, що являється власницею 1/3 частки будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником іншої частини, а саме 3/4 частки вказаного нерухомого майна є ОСОБА_2 , яка не впускає її всередину будинку. В ході збору матеріалів отримано пояснення від ОСОБА_2 , яка повідомила, що ОСОБА_1 приходила до неї додому за час відсутності всіх мешканців будинку, тому не змогла потрапити всередину. Більше того, останній ніхто не забороняє приходити в будинок, не перешкоджає їй та жодних протиправних дій не вчиняють (а.с. 24).

Відповідно до висновку № 418 від 15.08.2022 року щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , за технічними показниками об`єкт може бути виділений в окремий об`єкт нерухомого майна (шляхом перепланування) (а.с.26).

Згідно із висновком про вартість майна, складеного ФОП ОСОБА_3 , ринкова вартість вищевказаної квартири станом на 23.08.2023 року становить 1 162 558 грн.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно із ч.1 та ч.2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники мажуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном

Згідно із п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)

За змістом ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Згідно із ч.ч. 1,2,4 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем, відповідно до вищевказаних норм, не подано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні належним їй на праві спільної часткової власності майном.

Позивачем до позовної заяви додано рапорт ДОП СДОП ВП Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області Романенко Ю. від 05.08.2022 року з якого слідує, що позивач зверталася до поліції, що її не впускають до будинку. Однак, згідно даного рапорту, таким встановлено відсутність ознак будь-якого правопорушення щодо перешкод відповідачем у доступі до будинку позивача. Більше того, останній ніхто не забороняє приходити в будинок, не перешкоджає їй та жодних протиправних дій не вчиняють (а.с. 24).

Інші будь які докази, які б підтверджували вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні будинком в матеріалах справи відсутні.

У поданому позові позивач просить поділити квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 120 м. кв. шляхом здійснення розподілу в натурі ОСОБА_1 - 30,5 м. кв. загальної площі, що становить від всього нерухомого майна, сараю літера «В», споруд №1-3, частини мощення загального двору; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, земельні ділянки за кадастровими номерами: :01:001:1365, :01:001:1366 та :01:001:1367 залишити у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільній сумісної власності.

Згідно із ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою ст. 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Судом першої інстанції правильно встановлено, спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється.

Позивачем, в обґрунтування поданого позову та в підтвердження заявлених вимог подано висновок № 418 від 15.08.2022 року щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 з надвірними побудовами та спорудами, відповідно до якого за технічними показниками об`єкт може бути виділений в окремий об`єкт нерухомого майна (шляхом перепланування), про те з даного висновку не вбачається, які саме варіанти поділу даного об`єкту нерухомого майна існують та які конкретні приміщення можуть буди виділені кожному із співвласників майна із урахуванням їх часток та з урахуванням того, що частки співвласників повинні бути ізольовані один від одного, мати окремі виходи та окремі системи життєзабезпечення.

Поданий позивачем висновок № 418 від 15.08.2022 року є неналежним та недопустимим доказом. Інших доказів позивачем суду не подано, та не заявлено суду жодних клопотань.

Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних іщ вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З врахуванням вищенаведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову у позові.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленному позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лишенко Наталя Сергіївна, залишити без задоволення.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2025 року.

Головуючий :

Судді: