Справа № 202/6557/24
Провадження № 2/202/628/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Михальченко А.О.,

секретар судового засідання Пономаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні

цивільну справу № 202/6557/24

за позовом

ОСОБА_1

До

Акціонерного товариства «Сенс Банк»

Ясинського Даніла Артемовича

Служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради

про визнання іпотечного договору недійсним, -

за участю

представника позивача Сафонова А.О.

представника відповідача Тернової І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

24.05.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що з 2001 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 . В 2004 році за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . У 2006 році зареєстрували шлюб і в жовтні 2006 року у них народилася дитина.

З 2007 року подружнє життя припинилося і у 2010 році шлюб було розірвано.

У 2007 році ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») з метою отримання кредиту, про що їй було відомо, але про те, що буде укладено іпотечний договір вона не знала і згоду свою ніколи б не надала, оскільки квартира купувалась за гроші її батьків.

У 2018 році вона звернулася до суду з позовом про визнанні іпотечного договору недійсним. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська у справі №202/939/18 їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Постановою апеляційного суду рішення залишено без змін, але постановою касаційного суду постанова апеляційного суду скасована та справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового розгляду апеляційний суд її позовні вимоги задовольнив, але постановою касаційної інстанції постанова апеляційного суду скасована і касаційним судом відмовлено у задоволенні позову. Підставою для відмови у позові визначено - неналежність відповідача.

Враховуючи викладене вона визначила належне коло відповідачів і знов звернулася до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсним.

Вважає, що іпотечний договір необхідно визнати недійсним з тих підстав, що при його укладенні вона мала надити нотаріусу, а нотаріус повинен був вимагати від неї надання дозволу органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору, що підлягав нотаріальному посвідченню. Вказаний дозвіл вона не отримувала, нотаріусу не подавала, а відтак при укладенні договору іпотеки були порушені права та інтереси малолітньої дитини на користування житлом, а отже договір суперечить правам та інтересам малолітньої дитини.

Передана у іпотеку квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому при укладенні договору іпотеки вона повинна була надавати свою згоду на його укладення, але такої згоди вона не надавала, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, просила суд визнати недійсним іпотечний договір №68 від 02.02.2007 укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим №267.

31.05.2024 по справі відкрите загальне позовне провадження та відповідачам встановлений строк для подання відзивів на позов.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позов не подав.

Відповідач АТ «Сенс Банк» відзив на позов не подав, але 21.09.2024, через підсистему «Електронний суд», подав письмові пояснення на позов у яких зазначив, що позовні вимоги не визнає з наступних підстав.

02.02.2007 року між кредитором АКБ СР «Укрсоцбанк» та позичальником ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 07.1/32-7, за умовами якого останній отримав кредит на ремонт на купівлю меблів у власну квартиру.

Для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань між сторонами було укладено договір іпотеки №68, посвідчений 02.02.2007 року ПН ДМНО Хомич О.М., р.н. № 267.

Звертаючись з заявою до банку про отримання кредиту позичальник ОСОБА_2 зазначив дані про власні доходи, дані щодо осіб, які перебувають на його утримані та проживають однією родиною - дружина ОСОБА_1 (інформація про дитину банку не була надана).

Також позичальником були надані правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі яких було встановлено, що відповідно до паспортних даних ( НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 02.06.2005 року за адресою квартиру АДРЕСА_1 ; з 01.09.2006 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 ; відповідно до правовстановлюючих документів на нерухоме майно - витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3967798, виданого 25.06.2004 КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» до укладення шлюбу з ОСОБА_1 набув право власності на вказане нерухоме майно на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 06.05.2004 року ПН ДМНО Олійник С.В.

Враховуючи, що кредитні кошти бралися позичальником на потреби родини, від дружини позичальника було отримано її згоду лише на укладання кредитного договору, оскільки згоди на передачу майна в іпотеку від особи, яка не його власником/ співвласником на час укладення договору, не вимагається.

Шлюб, укладений 01.09.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2010 року у справі № 2-3904.

19.04.2013 року заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 0417/16557/2012 за позовом ОСОБА_1 , без залучення у справу Банку іпотекодержателя, нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 - визнана спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за сторонами по 1/2 частини майна за кожним.

З наведеного вбачається ,що при укладенні кредитного договору Банк не був обізнаний про перебування у позичальника на утриманні неповнолітньої дитини та перебуванні предмету іпотеки фактично у спільній сумісній власності, відтак добросовісність дій кредитора є очевидною, дана обставина досліджувалася судами при розгляду судової справи № 202/939/18, у задоволені позову по якій ОСОБА_1 було відмовлено.

Щодо відсутності згоди Органу опіки та піклування на надання квартири в іпотеку банку зазначили, що вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1024цс16 від 22 червня 2016 року.

Враховуючи, що дитина іпотекодавця та позивача не є власником/ співвласником майна - відсутні підстави порушення/звуження майнових прав дитини.

З огляду на зазначене, позивачем не доведено, що Банк, як контрагент за договором іпотеки, укладеним з ОСОБА_2 , діяв недобросовісно, а тому вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також просили застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_1 , оскільки факт обізнаності позивача про наявність оскаржуваного договору іпотеки з 02.02.2007 року встановлено 03.07.2019 р. рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/939/18 та підтверджується її власною заявою, наданою Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», якою остання надала згоду на одержання її чоловіком ОСОБА_2 кредиту у розмірі 20 000 доларів США із сплатою процентів за користування, комісій, можливої неустойки.

Отже, перебіг позовної давності за вимогами ОСОБА_1 почався з 02 лютого 2007 року, даний позов подано в 2024.

Відповідач Орган опіки та піклування відзив на позов не подав.

Повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду учасники справи у судове засідання не з`явилися.

Представник позивача 21.11.2024 подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник Банку також подала заяву про розгляд справи без її участі.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Орган опіки та піклування будь-яких заяв до суду не подали, але про судові засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2004 року ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

01 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб.

02 лютого 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/32-7, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування позичальника на умовах забезпечення повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США в межах максимального ліміту заборгованості зі сплатою 12,85 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 01 лютого 2022 року.

У пункті 1.2 договору вказано, що кредит надається позичальнику на споживчі цілі.

11 липня 2007 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року, за умовами якої максимальний ліміт заборгованості встановлений у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних.

У рахунок забезпечення належного виконання боржником взятих на себе зобов`язань між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 02 лютого 2007 року укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно із заявою ОСОБА_2 , поданою 02 лютого 2007 року приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О. М., спірна квартира належить йому на праві особистої приватної власності.

У пункті 2.1.9 іпотечного договору передбачено, що всі зміни до складу фізичних осіб, що будуть зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки за цим договором, проводяться лише з дозволу іпотекодержателя.

11 липня 2007 року укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 02 лютого 2007 року, згідно з умовами якого за взаємною згодою сторін цього договору вартість предмета іпотеки становить 252 500 грн, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України, на день укладення цього договору складає еквівалент 50 000 доларів США.

Постановою КЦС ВС від 13.07.2022 у справі №202/939/18 рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 липня 2019 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки змінено, викладено абзац другий резолютивної частини в такій редакції: «В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №07.1/32-7 від 02 лютого 2017 року, укладеним між акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , яка станом на 06 вересня 2017 року становить 105 718,64 дол. США та складається з: 37 362,15 дол. США заборгованості за кредитом, 46 071,38 дол. США заборгованості за відсотками, 10 317,15 дол. США пені за несвоєчасне повернення кредиту та 11 967,96 дол. США пені за несвоєчасне повернення відсотків, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження».

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 липня 2019 року в частині відмови в задоволені позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання договору іпотеки недійсним змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Касаційний суд зазначив, що пред`являючи зустрічний позов про визнання договору іпотеки недійсним, ОСОБА_1 позовних вимог до ОСОБА_2 не пред`явила, клопотання про залучення його до участі в справі як співвідповідача не заявила, а тому в задоволенні зустрічного позову про визнання договору іпотеки недійсним слід було відмовити з підстав неналежного складу співвідповідачів, на що апеляційний суд не звернув уваги.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , проте помилився з мотивами такої відмови, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням мотивів відмови в задоволенні зустрічного позову в редакції цієї постанови.

Під час розгляду справи №202/939/18 судом встановлено, що згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою 05 лютого 2018 року головою ОСББ «Слобожанський 8/4», в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 (з 02 червня 2005 року); ОСОБА_1 (з 01 грудня 2005 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (з 10 березня 2011 року).

Отже, малолітня ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі, яка передана в іпотеку, через чотири роки після укладення спірного договору і суду не надано доказів, що реєстрація малолітньої дитини у квартирі відбулась за згодою іпотекодержателя, як того вимагає п. 2.1.9 іпотечного договору.

З копії анкети позичальника від 26 січня 2007 року судом встановлено, що ОСОБА_2 зазначив, що утриманці в нього відсутні, мешкає з дружиною ОСОБА_1 .

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , наданої банку, остання надала свою згоду на одержання її чоловіком ОСОБА_2 кредиту у розмірі 20 000 доларів США із сплатою процентів за користування кредитом, комісій, можливої неустойки. Наслідки, які можуть мати місце в разі невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, їй відомі.

Таким чином, ОСОБА_1 знала про отримання чоловіком кредиту 26.01.2007.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі № 0417/16557/2012 визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на частку в праві спільної власності на квартиру за кожним.

Відтак, судом встановлено, що ОСОБА_1 набула правомочностей власника вказаної квартири саме 19.04.2013, тобто після визнання її права власності рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, часткою в квартирі, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 зауважила, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступила від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16.

Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Тому Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 відступила від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи контрагента за таким договором.

У даній справі судом встановлено, що під час укладення договору іпотеки дії Банку були добросовісними, оскільки банк перевірив як сімейний стан позичальника на момент укладення договору, так і підстави набуття ним права власності на предмет іпотеки та встановив, що станом на 02.02.2007 саме ОСОБА_2 був одноособовим власником квартири і на момент набуття права власності на неї у шлюбі не перебував, а відтак банк не знав і мне міг знати, що майно належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, що було встановлено рішенням суду лише у 2013 році, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відтак, судом не встановлено підстав для визнання іпотечного договору недійсним з підстав відсутності згоди другого з подружжя.

Щодо відсутності згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки як підстави для визнання його недійсним суд назначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

У позовній заяві позивач як на підставу для визнання недійсним договору іпотеки від 02.02.2007 вказувала на відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладенні спірного договору іпотеки, порушення при укладенні цього договору положень законодавства України, які спрямовані на захист прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна (статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України).

Правовий висновок щодо застосування вказаних норм права при вирішенні спорів про недійсність правочинів щодо майна, право на яке має дитина, викладено Верховним Судом України у постанові 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16.

Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15). Цей висновок зводиться до наступного: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (пункти 88-90).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що під час укладання між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 договору іпотеки останнім надано договір купівлі-продажу від 06.05.2004, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної власності ОСОБА_2 .

На момент набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру ОСОБА_3 ще не народилася.

В анкеті позичальника ОСОБА_2 вказав, що дітей не має, що є очевидно неправдивим твердження, оскільки донька ОСОБА_2 - ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також під час розгляду справи №202/939/18 судами встановлено, що згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою 05 лютого 2018 року головою ОСББ «Слобожанський 8/4», в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 (з 02 червня 2005 року); ОСОБА_1 (з 01 грудня 2005 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (з 10 березня 2011 року).

У постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15 та від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 сформовано правовий висновок про те, що якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 404/8656/15-ц та від 24 січня 2019 року у справі № 266/407/14-ц.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що укладення договору іпотеки не вплинуло на майнові права неповнолітньої ОСОБА_3 , оскільки на момент укладення договору вона у квартирі зареєстрована не була, частки у праві власності не мала.

Отже, у чому саме полягало порушення майнових прав дитини унаслідок укладення договору іпотеки, позивач всупереч вимогам частини третьої статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України, не довела, а відтак підстав для визнання договору іпотеки недійсним з цих підстав судом не встановлено.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 13, 141, 264, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суддя склав 03.03.2025

Суддя АНАСТАСІЯ МИХАЛЬЧЕНКО