КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Бешлегою Андрієм Васильовичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смерековий Гай», ОСОБА_2 , треті особи: Київська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «АРТ ПАРК», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряна Богданівна, про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Смерековий Гай», ОСОБА_2 , треті особи: Київська міська рада, ТОВ «АРТ ПАРК», ПН КМНО Пелех З.Б., у якому просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ГОВ «Смерековий Гай», серія та номер 3518, посвідчений 08.12.2021 ПН КМНО Пелех З.Б., номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 45536730;

визнати недійсним договір купівлі-продажу, між ОСОБА_2 та ТОВ «Смерековий Гай», серія та номер 3519 посвідчений 08.12.2021 ПНКМНО Пелех З.Б., номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 45536856.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 22.11.2006 між Київською міською радою (орендодавець) та ТОВ «Новара-К» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку площею 5,2557 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення.

12.05.2015 було укладено договір № 12-05/15 про забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 . З урахуванням додаткових угод від 22.12.2017, 20.06.2019 та 15.10.2020 сторонами договору є п`ять фізичних осіб та шість юридичних осіб, у тому числі, вона й відповідачка.

Посилалася на те, що згідно з умовами договору № 12-05/15 сторони зобов`язуються спільно діяти для досягнення господарської мети - будівництва комплексу (сукупність багатоквартирних житлових будинків) на земельній ділянці. Результат спільного проекту досягається сторонами шляхом набуття ними у власність квартир, нежитлових приміщень у збудованих багатоквартирних житлових будинках у складі комплексу в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

ОСОБА_2 на праві приватної власності належали об`єкти нерухомого майна, що є частиною майнового комплексу загальною площею 7 622,5 кв. м та які знаходилися на земельній ділянці комунальної власності кадастровий номер :63:502:0001, площею 5,2557 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме частка розміром 3/100 (нежитлова будівля магазин (літ. Б) загальною площею 208,8 кв. м, частка розміром 4/100 (нежитлова будівля овочесховище - 2 (літ. Д), загальною площею 304.60 кв. м.

За умовами договору № 12-05/15 ОСОБА_2 надала згоду на знесення належного їй на праві власності нерухомого майна

Умовами додаткової угоди від 22.12.2017 погоджено, що ОСОБА_2 , не буде вчиняти будь-які дії, які можуть спричинити зміну замовника будівництва комплексу багатоквартирних житлових будинків (його черг), передачу земельної ділянки чи її частини для забудови іншій особі.

Однак, всупереч умовам зазначеного договору відповідачка відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно на користь ТОВ «Смерековий Гай» на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 08.12.2021.

На думку позивачки, неправомірні дії ОСОБА_2 щодо відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна, яке використовувалося у процесі здійснення спільної діяльності, призвели до втрати нею можливості користування земельною ділянкою, а відтак можливості виконувати свої зобов`язання за договором № 12-05/15 про забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки спірна земельна ділянка передана в оренду ТОВ «Смерековий Гай», як власнику розташованого на ній нерухомого майна.

Таким чином, укладення оспорюваних договорів між ОСОБА_2 та ТОВ «Смерековий Гай» фактично є односторонньою відмовою відповідачки від виконання обов`язків за договором про спільну діяльність, порушує його умови, оскільки перехід майна від відповідачки до ТОВ «Смерековий Гай», яке не є стороною договору № 12- 05/15 про забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 , унеможливлює виконання такого договору, а також робить неможливим отримання нею житлової площі, передбаченої пунктом 11 акту розподілу площ від 20.06.2019 до договору № 12-05/15 (т. 1 а.с. 1-12).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.11.2023 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Смерековий Гай». ОСОБА_2 , треті особи: Київської міської ради, ТОВ «АРТ ПАРК», ПН КМНО Пелех З.Б. про визнання правочинів недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі. ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги визнання самим відповідачем протиправних дій, не взято до уваги обов`язків за Договором № 12-05/15 від 12.05.2022 та не встановлено обов`язки ОСОБА_3 за ним, не враховано висновки викладені в рішенні Господарського суду м. Києва від 02.02.2023 по справі № 910/10090/22, які не потребують повторного встановлення «.... відчуження відповідачем належного йому нерухомого майна та втрата прав на землю призводить до порушення прав та інтересів позивача, адже унеможливлює виконання Договору про забудову земельної ділянки.», що є безумовними підставами для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Судом частково було досліджено умови договору оренди земельної ділянки, за яким обов`язок поновлення оренди настає 12.09.2021, а у ОСОБА_2 обов`язок у сприянні виконання Договору не закінчувався, обов`язок підписувати документи, що не суперечать його умовам, який не припинявся, а відповідно п.4.3 не допускається бездіяльність, в тому числі щодо подовження договору оренди земельної ділянки, що відповідно ОСОБА_2 виконано не було.

Зазначає, що спірні договори купівлі-продажу, окрім порушення прав позивача, грубо порушують і суперечать договору про забудову земельної ділянки, а також законодавству України, оскільки є фраудаторними. Укладення цих договорів фактично є односторонньою відмовою ОСОБА_2 від виконання обов`язків покладених на неї договором № 12-05/15 від 12.05.2022, оскільки перехід майна від останньої до ТОВ «Смерековий Гай», який не є стороною вказаного договору, унеможливлює його виконання, а також робить недосяжною мету, закріплену у п.1.1 договору та нівелює можливість отримання позивачем жилої площі, передбаченої п.1.1 Акту розподілу площ від 20.06.2019.

Постановою Київського апеляційного суду від 22.05.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.11.2023 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09.10.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 22.05.2024 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не обґрунтували належним чином на якій правовій підставі, з урахуванням умов договору № 12-05/15, вони дійшли висновку про припинення зобов`язань за цим договором, а відтак і підстав для звільнення ОСОБА_2 від виконання взятих на себе зобов`язань. Залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги щодо відсутності нерухомого майна, яке виступало предметом оспорюваних правочинів купівлі-продажу, з посиланням на докази знесення такого майна на підставі умов договору № 12-05/15 та зведення на його місці новоствореного нерухомого майна, передбаченого умовами зазначеного договору.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій не визначилися з характером спірних правовідносин, неповно встановили обставини справи, не надали обґрунтованої правової оцінки усім наявним у матеріалах справи доказам, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про те, що права ОСОБА_1 не можуть вважатись порушеними.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України, сторонибулисвоєчасноповідомлені про день та час розглядусправи за адресами, якібулизазначені в матеріалахсправи.

В судовому засіданні в апеляційномусудівзялиучасть представник позивачки - адвокат Лукомський П.В., якийпідтримавапеляційнускаргу, просивзадовольнити з викладенихпідстав. Представник відповідача ТОВ «Смерековий гай» - адвокат Поліщук Ю.В. у судовому засіданні просивапеляційнускаргузалишити без задоволення, рішення суду першоїінстанції без змін.

Інші учасники у судове засідання не з`явились, про день та час розглядусправиповідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, тому суд їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що відповідно до рішення Київської міської ради від 28 вересня 2006 року, земельна ділянка площею 5,2557 га, кадастровий № :63:502:0001, була передана в оренду ТОВ «Навара-К» строком на п`ять років.

12 травня 2015 року було укладено договір № 12-05/15 про забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 . З урахуванням додаткових угод від 22 грудня 2017 року, 20 червня 2019 року та 15 жовтня 2020 року сторонами договору є п`ять фізичних осіб та шість юридичних осіб, у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (на підставі додаткової угоди від 22 грудня 2017 року).

Згідно з умовами договору № 12-05/15 сторони зобов`язуються спільно діяти для досягнення господарської мети - будівництва комплексу (сукупність багатоквартирних житлових будинків) на земельній ділянці, кадастровий номер :63:502:0001, площею 5,2557 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

На земельній ділянці кадастровий № :63:502:0001 розташований майновий комплекс, який перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_4 (2/100, 7/100 та 2/1000 часток), ОСОБА_2 (3/100, 4/100 часток) та ОСОБА_5 (4/100, 50/100 часток), ТОВ «Навара-К» 28/1000 часток.

Згідно з умовами договору 12-05/15 про забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ТОВ «Навара-К» зобов`язувалося вжити заходів щодо поновлення договору оренди ділянки, вказаної в пункті 1.3 цього договору, та передати будівельний майданчик підряднику для забудови.

08 грудня 2021 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу відчужила об`єкти нерухомості на користь ТОВ «Смерековий Гай», які перебували у її власності, а саме частку розміром 3/100 (нежитлова будівля магазин (літ. Б)) загальною площею 208,8 кв. м, та частку розміром 4/100 (нежитлова будівля овочесховище - 2 (літ. Д)) загальною площею 304,60 кв. м.

Рішенням Київської міської ради від 18 травня 2023 року передано ТОВ «Смерековий Гай» в оренду на п`ять років земельну ділянку площею 5,2557 га, кадастровий № :63:502:0001, для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури на АДРЕСА_1 у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі

№ 905/1227/17.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду інтересам інших учасників правовідносин, з якими він пов`язаний зобов`язаннями.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, на яку містяться посилання в касаційній скарзі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення виконання зобов`язань. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності порушення прав позивачки у зв`язку з укладенням оспорюваних договорів. Суд виходив з того, що подальше виконання договору № 12-05/15 про забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 12 травня 2015 року було неможливим через закінчення строку дії договору оренди землі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були сторонами договору № 12-05/15 про забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 , укладеного з метою будівництва комплексу багатоквартирних будинків на зазначеній ділянці.

ОСОБА_2 була власником нерухомого майна (магазину та овочесховища), розташованого на спірній земельній ділянці, яке передане нею для повного використання у спільній діяльності (у тому числі шляхом знесення). Кожна із зазначених сторін мала набути у власність квартири (майнові права на них) у новозбудованому багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Слід звернути увагу, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном (частина перша статті 1134 ЦК України).

Будівництво комплексу багатоквартирних будинків здійснювалося на земельній ділянці комунальної власності, переданої в оренду ТОВ «Новара-К» (договір оренди земельної ділянки від 22 листопада 2006 року), яке за умовами договору № 12-05/15 взяло на себе зобов`язання вжити заходів з поновлення договору оренди ділянки (пункти 1.3, 5.1.2 договору № 12-05/15).

За умовами вказаного договору Сторона 2 (ТОВ «Київський домобудівний комбінат») здійснює керівництво спільним проєктом та виконує функції замовника будівництва комплексу за сприянням сторони 1 (ТОВ «Навара-К») та/або сторони 4 (ТОВ «Західний логістичний центр»), а сторона 1 та/або сторона 4 зобов`язується надавати стороні 2 таке сприяння. Під поняттям «Сприяння» сторони розуміють: надання стороною 1 та/або стороною 4 стороні 2 усіх документів, що стосуються ділянки та необхідні для реалізації спільного проекту; підписання стороною 1 та/або стороною 4 підготовлених стороною 2 та необхідної для реалізації спільного проєкту будівельної документації, у тому числі проєктної документації, змін до неї, документації, необхідної для проведення будівельних робіт з будівництва комплексу, прийняття комплексу в експлуатацію, присвоєння комплексу поштової адреси, оформлення права власності на квартири та нежитлові приміщення в комплексі.

При виконанні дій і прийнятті рішень щодо сприяння в рамках спільного проєктубездіяльність сторони 1 (ТОВ «Навара-К») та/або сторони 4 (ТОВ «Західний логістичний центр») не допускається і не вважається сприянням у розумінні цього договору (пункт 4.3 договору № 12-05/15).

ОСОБА_2 набула тих самих прав та зобов`язалася нести ті самі обов`язки, що і сторона 4 (пункт 1.6 додаткової угоди від 22 грудня 2017 року).

Сторони договору № 12-05/15 зобов`язувались не вчиняти жодних дій щодо ділянки та/або прав на неї, які можуть негативно вплинути на здійснення спільного проєкту, у тому числі не укладати будь-які угоди щодо ділянки та/або прав на неї (пункт 15.3 договору № 12-05/15).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення його печатками сторін і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе обов`язків, або до його припинення повністю або частково на підставах, визначених договором та/або чинним законодавством України, якщо інше не передбачено цим договором (пункт 14.1 договору № 12-05/15).

Строк, умови та зобов`язання за цим договором є обов`язковими та мають юридичну силу для правонаступників сторін. Передача стороною своїх прав (відступлення права вимоги) та обов`язків (переведення боргу) дозволяється виключно за умови попереднього погодження інших сторін договору (пункт 15.2 договору № 12-05/15).

Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У рішенні Господарського суду м. Києва від 02 лютого 2023 року по справі №910/10090/22 встановлено, що листом вих. № 05716-18886 від 02 серпня 2021 року Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу КМДА повідомив ТОВ "Навара-К", що оскільки на земельній ділянці з кадастровим номером :63:502:0001 розташований майновий комплекс, який перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_4 (2/100, 7/100 та 2/1000 часток), ОСОБА_2 (3/100, 4/100 часток) та ОСОБА_5 (4/100, 50/100 часток), в той час як за ТОВ "Навара-К" зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, розмір частки якого складає 28/100, тому поновлення ТОВ "Навара-К" договору оренди земельної ділянки від 04 грудня 2006 року буде порушенням прав інших власників майна, розташованого на земельній ділянці.

Разом з цим, вказаним рішенням у задоволенні позову ТОВ «Київський домобудівний комбінат» ТОВ «Навара-К» про зобов`язання виконати умови договору відмовлено повністю. Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Господарського суду м. Києва від 02 лютого 2023 року було залишене без змін постановою Північного апеляційного суду від 29 червня 2023 року.

Умовами договору № 12-05/15 передбачено, що спільний проєкт - це діяльність за цим Договором, яка здійснюється без об`єднання вкладів Сторін, щодо будівництва Комплексу (у тому числі окремих житлових будинків (черг)) згідно з цим Договором. При цьому, умовами договору не передбачено об`єднання майна учасників спільної діяльності. Тобто, умовами договору не передбачене об`єднання вкладів чи передачі майна в управління, спільну власність, чи інше. За умовами договору ОСОБА_2 надала згоду на знесення належних їй об`єктів. Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо знесення цих об`єктів нерухомого майна. У договорі також не обумовлена заборона щодо відчуження цього майна.

Оспорювані договори були укладені ОСОБА_2 08 грудня 2021 року, тобто, після закінчення строку дії договору оренди землі та відмови органу місцевого самоврядування у його продовженні.

Крім того, за умовами договору про спільну діяльність, ОСОБА_1 лише сприяє досягненню мети за Договором. Жодного конкретного обов`язку для неї не передбачено. Згідно з договором, вона лише має право на отримання частини житлової площі після закінчення будівництва.

Як вже вказувалося вище, сторонами договору про спільну діяльність, окрім ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , були ще шість юридичних осіб три фізичні особи, якими також не вчиняються дії, спрямовані на виконання цього договору, що вбачається із матеріалів справи.

На момент пред`явлення позову земельна ділянка була передана в оренду особі, яка не є учасником договору про спільну діяльність - ТОВ «Смерековий гай», а тому твердження позивачки що саме дії ОСОБА_2 зумовили відмову у продовженні оренди, є необґрунтованими. Також не можуть бути прийняті до уваги суду посилання позивачки на фраудаторність оспорюваних правочинів, оскільки фраудаторним є правочин, вчинений на шкоду орендарю, чого в даному випадку не встановлено.

А тому відновлення попереднього становища повернення спільного майна у власність ОСОБА_2 не забезпечить виконання умов договору в повному обсязі. А посилання позивачки на можливе укладення договору оренди ТОВ «Навара-К» є лише припущенням, на якому не може ґрунтуватися рішення суду.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не надала суду достатніх доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваних правочинів порушень її прав, оскільки, спірні договори були укладені 08 грудня 2021 року майже через три місяці після того, як припинив свою дію договір оренди земельної ділянки - 12 вересня 2021 року, а неможливість виконання договору 12-05/15 "про забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 " є наслідком закінчення строку дії договору оренди землі, а не наслідком укладення спірних правочинів.

Доводи апеляційної скарги, що власний інтерес позивача полягає в тому, щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, в якому вони зобов`язувалися за договором № 12-05/15 "Про забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 ", оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації ОСОБА_1 прав та обов`язків і виконання в повній мірі будівельних робіт, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сторони після закінчення договору оренди земельної ділянки - 12 вересня 2021 року протягом трьох місяців до моменту укладання спірних правочинів перебували в зазначеному позивачем стані, проте це ніяк не вплинуло на поновлення договору оренди земельної ділянки та не забезпечило можливості подальшого здійснення будівельних робіт.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не обґрунтовує, яким саме чином у разі задоволення даного позову ТОВ «Навара-К» отримає можливість поновити право на оренду земельної ділянки та відповідно подальше будівництво комплексу стане можливим.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочину, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце".

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Слід також звернути увагу, що дія договору про спільну діяльність № 12-05/15 не припинилася, але права та обов`язки сторін цього договору фактично не можуть бути реалізовані у зв`язку із припиненням строку дії договору оренди землі.

Розглядаючи даний спір, повно та всебічнодослідивши і оцінившиобставинисправи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказуокремо, а такождостатність і взаємнийзв`язокдоказів у їхсукупності, враховуючи висновки та вказівки Верховного Суду, висловлені у постанові по даній цивільній справі, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Бешлегою Андрієм Васильовичем, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набираєзаконноїсили з дня їїприйняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягомтридцятиднів у випадках, передбаченихстаттею 389 Цивільногопроцесуального кодексу України.

Повний текст складено27 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова