Номер провадження 2/754/280/25
Справа №754/6859/24
РІШЕННЯ

Іменем України

03 березня 2025 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В. В.

за участю секретаря судового засідання Красношоки О. В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Певної О. В.

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Рудьковської О. С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує, тим що відповідач ОСОБА_2 є його рідним сином, який вживає наркотичні речовини потягом 20 років, будь-які спроби лікування не надали позитивного результату. Так, за вживання та збут наркотичних засобів відповідач ОСОБА_2 відбув покарання терміном у 3 роки з конфіскацією 1/2 частини квартири. У той час коли відповідач відбував покарання його старший син ОСОБА_3 знаходився на утримання та вихованні позивача та його дружини. Після звільнення відповідач так і не почав здійснювати належне піклування та утримання свого сина, свідома ухилявся від своїх батьківських обов`язків. Через деякий час відповідач привів свою другу дружину ОСОБА_4 , яка також постійно вживала наркотичні засоби, у них народилася дитина, піклування за якою здійснюю бабуся, мати ОСОБА_4 . Родина ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають на обліку Деснянського районного в м. Києві центру соціальних служб на підставі рішення про надання/відмову у наданні соціальних служб від 15.12.2021 № 1122 Управління соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Спеціалістами Служби ОСОБА_2 неодноразово було направлено до Деснянського районного центру соціальних служб щодо проходження курсів підвищення батьківського потенціалу, відвідування психолога та рекомендовано пройти реабілітацію від наркотичної залежності. Крім того стосовно ОСОБА_2 було постановлено велику кількість постанов суду про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушенні, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 30.12.2023 відповідачу було винесено заборонний припис стосовно кривдника за погрози фізичною розправою відносно свого батька ОСОБА_1 , все це відбувалося у присутності дитини ОСОБА_3 . ОСОБА_2 продовжує вживати метадон та зносити речі в ломбард, а про дитину ОСОБА_3 зовсім не піклується, матеріально не підтримує, лише демонструє погану поведінку, яка впливає негативно на дитину. Тому вважає, що є всі підстави позбавлення відповідача відносно старшої дитини батьківських прав, відповідно до п. 4 ч. 1 ст.164 СУ України, як хронічного наркомана.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16.05.2024 відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

27.11.2024 суд на місці ухвалив закрити підготовчий розгляд справи та призначити до розгляду по суті, про що було внесено до протоколу судового засідання.

05.11.2024 до суду від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов Висновок № 102-4717 від 05.11.2024 про недоцільність позбавлення батьківських прав.

Позивач ОСОБА_1 та його представники в судових засіданнях підтримували позовні вимоги, посилаючись на обставини та докази, які викладені в позовній, просили суд задовольнити позовні вимоги, не брати до уваги висновок Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, оскільки він не відповідає дійсності. Взяти до уваги всі надані докази зі сторони позивача разом з відео-диском на якому прослідковується неналежні умови проживання дітей та аморальна поведінка відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 в судових засіданнях зазначив, що на сьогодні молодший син ОСОБА_5 проживає разом з ним. Однак дійсно старший син ОСОБА_3 поки проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить часткова на праві власності як позивачу та і відповідачу. Таке рішення прийнято ОСОБА_3 , оскільки як школа так і звичний побут налаштований саме за цією адресою, яка є його реєстрацією, а в зв`язку з тим, що позивачем було подано позов про обмежувальний припис відносно відповідача, який розглянутий судом у його відсутності та ухвалено рішення про задоволення, ОСОБА_2 не має права проживати та приближатися до квартири в якій проживає позивач разом з сином ОСОБА_3 . Виконуючи приписи рішення суду, з сином спілкуємося за межами квартири, про що позивача не ставимо до відома. Також зазначив, що відповідач забезпечує матеріальні та моральні потреби сина, просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Також додав, що на сьогодні успішно пройшов курс реабілітації від наркотичної залежності, більше не вживає будь-якого виду наркотичних препаратів, має роботу та добре доглядає і піклується як за молодшим сином так і за старшим.

Представник заінтересованої особи - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити повністю, взявши до уваги наданий Висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав від 05.11.2024, оскільки вважають за недоцільним позбавлення батьківських прав відповідача відносно його старшого сина, так як це не буде відповідати інтересам дитини, якій досяг 16 річного віку, розуміє всі наслідки та не бажає щоб його батька позбавляли батьківських прав відносно себе і статус дитини позбавленого батьківства мати не хоче.

12.12.2024 в судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_6 є дружиною ОСОБА_1 з 2014 року. Зазначала, що ОСОБА_2 не піклується про свого старшого сина, ОСОБА_3 перебуває вже довгий час на утриманні дідуся, всі речі та продукти купляє або дідусь або свідок. Умови проживання створені належні для ОСОБА_3 завдяки дідусю, прибирання в кімнаті займається сам ОСОБА_3 або свідок. Однак підтвердила, що ОСОБА_2 дійсно любить своїх дітей.

Отже, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, свідка, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставинах, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2639.

З позовної заяви вбачається, що мати ОСОБА_8 , ОСОБА_7 померла, що було підтверджено під час розгляду справи сторонами.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 05.09.2001, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності: ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 .

Згідно із Договору дарування частини квартири від 26.07.2006, ОСОБА_10 порадував 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .

З витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 .

До позовної заяви позивачем долучені документи, з яких вбачається, що у відповідача ОСОБА_2 існували правовідносини щодо кредитних зобов`язань з різними Банками, але матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо існування будь-яких заборгованостей на час розгляду цієї справи.

У матеріалах справи існує велика кількість звернень та скарг позивача ОСОБА_1 за період з 2016 року по 2024 рік до Національної поліції України та Генеральної прокуратури м.Києва так і до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Служби у справах дітей та сім`ї з приводу протиправних дій, вчинених ОСОБА_2 , які були розглянуті та по всім звернення і скаргам були надані відповіді та проведені перевірки.

Також в матеріалах справи містяться постанови суду стосовно ОСОБА_2 про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушенні, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП. Однак всі постанови суду щодо адміністративного правопорушення ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 184 КУпАП закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно із Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27.11.2024, заяву ОСОБА_1 про продовження обмежувального припису задоволено. Продовжено дію обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , який був виданий на підставі рішення суду від 15.05.2024, на строк 6 місяців; заборонено перебувати, наближатися до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено спілкуватися, вести листування, дзвонити або контактувати з ОСОБА_1 .

Згідно із наданої інформації № 1241/01-07/590 від 26.11.2024 вбачається, що ОСОБА_2 був направлений до Центру за рішенням Деснянського районного суду на проходження програми для кривдників, яку він пройшов в повному обсязі з 20.02.2024 по 14.05.2024.

Позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи надані фото та СD-диск з фото та відео, однак суд не бере до уваги та не приймає як належний та допустимий доказ, оскільки як з фото так і з відео не можливо встановити, що ОСОБА_2 на час розгляду справи дійсно вживає наркотичні речовини або що він є хронічним наркоманом. Також з відео та фото не вбачається не належне виховання або відмову від утримання свого старшого сина ОСОБА_3 . Фото та відео несуть іншу інформативну базу, яка не відноситься до предмету спору цієї справи.

У матеріалах справи міститься копія лист призначень препаратів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів хвороби, які отримують лікування і стаціонарних або амбулаторних умовах, і виконання цих призначень № 249 ТОВ МЦ «Клініка Допомога» та ТОВ МЦ «Гармонія», з яких вбачається, що хворий ОСОБА_2 , діагноз «Психічний та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром відміни неускладнений» F.11.30., дата призначення березень 2023 року по липень 2023 лікар Каракоця Л. К. та лютий 2024 лікар Філіпчик О. С .

Відповідно до довідки - характеристики № 44 від 12.12.2024, яка надана ОСОБА_2 , Громадською організацією «Молодіжне Об`єднання здоровий шлях». ОСОБА_2 , знаходиться з 09.11.2024 по теперішній час в центрі реабілітації стаціонарного типу за власним бажанням, курс реабілітації програми складає 6-8 місяців. За час перебування в центрі ОСОБА_13 має бажання одужати, показує себе з позитивної сторони, відповідальний, трудолюбивий, цілеспрямований та смиренний. Керівництво центру задоволене його крокам до одужання.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Так, вимогами частин 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно статей 3, 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Вичерпний перелік підстав позбавлення особи батьківських прав наведений у частині першій статті 164 СК України, в пункті 4 якої зазначено, що мати або батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони є хронічними алкоголіками або наркоманами.

Хронічна наркоманія за визначенням терміну відноситься до тяжких захворювань, пов`язаних з повним ураженням вольової сфери людини. Наявність у особи захворювання «хронічна наркоманія» (як і будь-якого іншого захворювання) повинна підтверджуватись відповідним медичними висновком або довідкою.

Однак в матеріалах справи медичних висновків або довідок на підтвердження того, що ОСОБА_2 є хронічним наркоманом, відсутні.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998 № 16, складання письмових висновків органів опіки і піклування та їхню участь у судових засіданнях покладено на відділи й управління освіти районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій і виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад.

Відповідно до висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки і піклування № 102-4717 від 05.11.2024, в якому зазначено, що враховуючи інтереси дитини, керуючись ст. 19, 141, 151-153, 155, 157, 166 Сімейного кодексу України, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 21 від 17.10.2024), діючи виключно в інтересах дитини, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього сина, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До того ж суд в судовому засіданні вислухав думку дитини ОСОБА_8 , який досяг 16 річного віку, тобто досяг достатнього фізичного та інтелектуального рівня щоб розуміти предмет спору та наслідки, що стосуються або зачіпають його інтереси та права і інтереси його батька. З пояснень ОСОБА_8 , які суд приймає та враховує при розгляді цієї справи, вбачається, що Він ніколи не хотів та й зараз не хоче, щоб батька позбавляли батьківських прав. Повідомив, що хоче проживати разом з батьком та молодшим братом. Також зазначив, що батько завжди піклується та надає матеріальну допомогу настільки наскільки у нього є можливість. Претензій до батька не має, дуже його любить, але хвилюється, що дідусь та батько не можуть знайти порозуміння. Також просив суд не позбавляти його батька відносно нього батьківських прав та додав, що не бажає мати статус дитини позбавленої батьківського піклування.

Стаття 171 СК України закріплює, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини - держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Зауваженнях загального порядку № 12, «Право дитини бути заслуханою», CRC / C / GC / 12 від 20 липня 2009 року Комітет зауважив, що право всіх дітей бути заслуханими і сприйнятими з усією серйозністю є одним з основоположних принципів Конвенції.

Комітет підкреслює, що в статті 12 не встановлюється будь-якого вікового обмеження щодо права дитини висловлювати свої погляди і вона не заохочує держави-учасники до введення в законодавстві або на практиці вікових обмежень, які б ущемляли право дитини бути почутою, по всім питанням, які стосуються її інтересів (пункт 21). Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно зі статтями 5, 8 Закону України "Про охорону дитинства" місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують: проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, підтримки сімей з дітьми, вирішення інших питань у цій сфері; розвиток мережі навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, соціального захисту, а також позашкільних навчальних закладів, діяльність яких спрямована на організацію дозвілля, відпочинку і оздоровлення дітей, зміцнення їх матеріально-технічної бази; вирішення питань щодо забезпечення прав дітей, встановлення опіки і піклування, створення інших, передбачених законодавством, умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей; організацію безкоштовного харчування дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей з особливими освітніми потребами, які навчаються у спеціальних і інклюзивних класах, та учнів 1-4 класів загальноосвітніх навчальних закладів із сімей, які отримують допомогу відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям"; можуть забезпечувати пільговий проїзд учнів, вихованців, студентів до місця навчання і додому у порядку та розмірах, визначених органами місцевого самоврядування, та передбачати на це відповідні видатки з місцевих бюджетів; вирішення питань про надання пільг та державної допомоги дітям та сім`ям з дітьми відповідно до законодавства; контроль за дотриманням в ігрових залах, комп`ютерних клубах, відеотеках, дискотеках, інших розважальних закладах та громадських місцях правопорядку та етичних норм стосовно дітей; вжиття інших заходів щодо охорони дитинства, віднесених до їх компетенції законодавством України.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Зокрема позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Також, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Суд установив, що за час розгляду судом справи ОСОБА_2 змінив своє ставлення до батьківства, змінив спосіб життя, вже більше року не вживає будь-яких наркотичних препаратів, працює.

На сьогодні молодша дитина - ОСОБА_5 проживає з батьком ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_4 , старшому сину ОСОБА_14 відповідач намагається забезпечувати матеріальні та його моральні потреби.

Також, суд бере до уваги, що ОСОБА_2 любить своїх дітей, намагається виправити всі свої помилки, змінює своє життя на краще, для гармонійного розвитку дітей.

Доводи позивача про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини не знайшли свого підтвердження достовірними доказами. Суду не надано доказів про умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Так, дійсно відповідач ОСОБА_2 за власним бажанням проходив медичне лікування з приводу вживання опіоїдів, пройшов добровільно курс корекційних програм осіб, які вчиняють насильство в сім`ї та навчальний курс «Розвиток батьківського потенціалу, турбота поряд».

При цьому, на переконання суду, не можна стверджувати про відповідача як про хронічного наркомана на підставі вказаної інформації, адже відповідно до ст. 1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», наркоманія - це психічний розлад, зумовлений залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини внаслідок зловживання цим засобом або цією речовиною.

Згідно із ч. 3 ст. 12 вказаного Закону, діагноз «наркоманія» встановлюється лікарсько-консультаційною комісією.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 перебуває на обліку як особа, яка зловживає наркотичними засобами, або про те, що відповідач перебуває на обліку у нарколога.

Покази свідка суд оцінює критично, оскільки свідок є дружиною позивача і підтримує все що зазначає сам позивач, без самостійних аргументів. А отже судом не встановлено належних та достовірних даних щодо спірних питань.

Таким чином, позивачем не доведено, що ОСОБА_2 є хронічним наркоманом та особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину.

Також слід звернути увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази застосування до ОСОБА_2 будь-яких заходів впливу у зв`язку із неналежним виконанням батьківських обов`язків з боку органів Національної поліції, органів опіки та піклування, суду, у тому числі притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків тощо.

Отже, обставин, які б свідчили про антисоціальну направленість особистості відповідача, його особливу неблагонадійність і вкрай негативну поведінку, яка б суперечила інтересам дитини, становила реальну загрозу її фізичному та душевному стану, судом на сьогодні не встановлено і позивачем не доведено.

Однак судом під час розгляду справи встановлено, що між сторона вже довгий час існує конфліктна ситуація, не порозуміння один одного, відсутність бажання з обох сторін толерантного спілкування, призвела до постійних скандалів, звернень до поліції та суду, що є негативним прикладом для дітей як зі сторони дідуся (позивача) так і батька (відповідача).

Всі постанови суду про притягнення до адміністративною відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КУпАП відповідача ОСОБА_2 , заборонні приписи стосовно кривдника, стосувалися лише правовідносин між батьком (позивач) та сином (відповідач), всі конфлікти на підставі яких складалися протоколи не виникали на підставі протиправних дій відповідача ОСОБА_2 по відношенню до його дітей.

Отже ухвалюючи рішення, суд приймає до уваги висновок Служби про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього ОСОБА_8 .

Вказаний висновок суд визнає обґрунтованим, оскільки він складений за результатами перевірки умов життя дитини, бесіди спеціалістів зі сторонами та дитиною.

Як пояснила в судовому засіданні представник Служби, обставин, які б свідчили про свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, під час підготовки висновку встановлено не було. Також не було встановлено, що ОСОБА_2 відноситься до осіб з діагнозом «хронічний наркоман».

До того ж додали письмові пояснення дитини - ОСОБА_8 , з яких вбачається, що дитина категорично висловлюється про не бажання позбавляти його батька батьківських прав відносно нього.

Відповідний висновок узгоджується із обставинами, встановленими безпосередньо судом та думкою дитини вислуханою судом.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

Так, у справі Хант проти України (рішення від 7 грудня 2006 року) суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78)". У цьому рішенні також зазначено, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Суд при розгляді справ про позбавлення батьківських прав на перше місце має ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Отже позивач ОСОБА_1 не довів суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів хлопчика.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, приймаючи до уваги право дитини мати батька і підтримувати з ним постійний зв`язок, суд дійшов до висновку про те, що хоча відповідач і не в достатній мірі опікувався своїм сином, не в повній мірі виконував свої батьківські обов`язки по утриманню та вихованню дитини, його поведінка не свідчить про наявність безумовних підстав для застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Крім того на сьогодні судом встановлено, що відповідач намагається виправитися, а саме: постійно піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, намагається надавати матеріальну підтримку, спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, виявляє інтерес до його внутрішнього світу.

За таких обставин у суду відсутні правові підстави для застосування крайнього заходу впливу та позбавлення батьківських прав відповідача, який має бажання спілкуватись з дитиною, на сьогодні належно виконує свої батьківські обов`язки, піклується про свого сина.

Отже, враховуючи викладене вище, пріоритетність у вирішенні цього спору інтересів дитини, необхідності для гармонійного розвитку дитини у спілкуванні сина з батьком, позовні вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , відносно його сина - ОСОБА_8 у цьому випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому суд вважає, що слід в позові відмовити повністю.

Однак, як роз`яснено в п.п. 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином суд вважає за необхідне застосувати до відповідача заходи попередження та попередити останнього про необхідність продовжувати змінювати своє ставлення до виховання дитини.

Враховуючи Закон України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», який виходячи з Конституції України та Конвенції ООН про права дитини цей Закон визначає правові основи діяльності органів і служб у справах дітей та спеціальних установ для дітей, на які покладається здійснення соціального захисту і профілактики правопорушень серед осіб, які не досягли вісімнадцятирічного віку, суд вважає необхідним покласти контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків на Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації.

На підставі положень статті 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, у тому числі судовий збір, покладається на позивача.

Керуючись Принципами Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, Конституцією України, Законом України «Про охорону дитинства», Сімейним кодексом України, статтями 7, 10, 12, 13, 19, 44, 76-81, 141, 244-245, 259-263 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини: сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків покласти на Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації.

Судові витрати покладається на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації , місце знаходження за адресою: місто Київ, проспект Червоної Калини, 21-Г.

Повний текст рішення складено та підписано 03.03.2025.

Суддя В. В. Бабко