Справа № 521/2312/25
Номер провадження № 4-с/521/24/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Громіка Д.Д.,

при секретарі судового засідання Котигорох Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі матеріали скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталія Євгеніївна, Акціонерне товариство «Акцент-Банк», на дії/бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є., -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся представник ОСОБА_1 - Князь І.І., із скаргою у якій просить:

-визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталії Євгенівни щодо не виконання вимоги п. 14, 15 Розділу ІІІ ІНСТРУКЦІЇ з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) про передачу виконавчого провадження № 76948395 приватному виконавцю Баталіну Сергію Сергійовичу для об`єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з ОСОБА_1 у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження не правомірними;

-зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталію Євгенівну передати виконавче провадження № 76948395 приватному виконавцю Баталіну Сергію Сергійовичу для об`єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з ОСОБА_1 у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження;

-визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталії Євгенівни, щодо відмови зняти арешт з рахунку ОСОБА_1 , що визначений як зарплатний НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ АБ «Південний», неправомірними;

-зняти арешт з рахунку ОСОБА_1 , що визначений як зарплатний НОМЕР_1 відкритий в ПАТ АБ «Південний».

В обґрунтування скарги представник ОСОБА_1 Князь І.І. зазначила, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. від 23.01.2025 відкрито виконавче провадження ВП № 76948395 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 64855,94 грн., судового збору у розмірі 3028,00 грн. за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси за № 521/9544/ 24 від 08.11.2024.

23.01.2025 постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. по ВП № 76948395 стягнуто з боржника основна винагорода у розмірі 6788,39 грн.

23.01.2025 постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. по ВП № 76948395 накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику: у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 75072,33 гривня (UAH).

23.01.2025 постановою виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. по ВП № 76948395 визначено загальна сума мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 400,00 грн.

24.01.2025 постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. по ВП № 76948395 звернено стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 , що працює в ТОВ «Промислово-торгівельній компанії «ШАБО» у розмірі 20% доходів щомісячно до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка складає 73 887,33 грн.

В процесі примусового виконання рішення суду приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. 03.02.2025 з рахунку боржника стягнуто 13 438,98 грн.

06.02.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. внесені виправлення в постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 06.02.2025: зазначивши в п 2. постанови: здійснювати відрахування із суми доходів боржника у відповідності до вимог чинного законодавства, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у розмірі 20% доходів щомісяця до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка складає 7388733 гривня (UAH), в тому числі виконавчий збір/основна винагорода приватного виконавця та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій вірно - 61633,35 грн.

За заявою боржника від 05.02.2025 постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. від 07.02.2025 визначено поточний рахунок фізичної особи боржника у банку для здійснення видаткових операцій. Поточний рахунок НОМЕР_1 , відкритий у Акціонерний банк "Південний", для здійснення видаткових операцій на суму в розмірі, що протягом одного календарного місяця не перевищує двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на 1 січня поточного календарного року.

05.02.2025 представником боржника адвокатом Князь І.І. направлена приватному виконавцю Матвійчук Н.Є. заява про зняття арешту з зарплатного рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 відкритого в ПАТ АБ «Південний».

Відповідно до довідки від 05.02.2025, виданої ТОВ «Промислово-торгівельної компанії «ШАБО», ОСОБА_1 в рамках зарплатного проекту відкрито картковий рахунок НОМЕР_1 в ПАТ АБ «Південний».

Представник боржника посилався на той факт, що боржник отримує дохід у вигляді заробітної плати в ТОВ «Промислово-торгівельної компанії «ШАБО» і приватним виконавцем направлено до роботодавця постанову про стягнення з заробітної плати у розмірі 20% доходів щомісячно до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням і рахунок має спеціальний режим використання.

07.02.2025 приватний виконавець відмовив у знятті арешту з рахунку боржника, на який надходить заробітна плата.

Представник ОСОБА_1 вважає, що відмова приватного виконавця винести постанову про зняття арешту з рахунку, який визначений як зарплатний ОСОБА_1 НОМЕР_1 відкритого в ПАТ АБ «Південний» є неправомірною.

Крім того, представник ОСОБА_1 - Князь І.І., 06.02.2025 зазначила, що приватним виконавцем Матвійчук Н.Є. отримано відповідь від приватного виконавця Баталіна Сергія, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження № 75910744, № 75910826 і 12.09.2024 ним визначено поточний рахунок для здійснення видаткових операцій та знято арешт з рахунку, на який надходить заробітна плата ОСОБА_1 .

07.02.2025 приватним виконавцем Матвійчук Н.Є. отримано відповідь від приватного виконавця Притуляка Валерія про те, що у нього перебуває на виконанні виконавче провадження №75560141 і 06.09.2024 ним визначено поточний рахунок для здійснення видаткових операцій та знято арешт з рахунку, на який надходить заробітна плата ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_1 - Князь І.І., посилаючись на п.14, 15 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженою Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) в порушенні зазначених вимог приватний виконавець Матвійчук Н.Є. не перевірила за даними автоматизованої системи виконавчого провадження наявність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника при відкритті ВП № 76948395 від 23.01.2025 і не передала на виконання до приватного виконавця, який відкрив перше виконавче провадження для об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.

За текстом відповідей приватних виконавців Притуляка В. і ОСОБА_2 приватний виконавець Матвійчук Н.Є. здійснила тільки запити до зазначених приватних виконавців про визначення поточного рахунку, а вимогу щодо передачі ВП № 76948395 на виконання приватному виконавцю Баталіну С.С. (у якого відкрито перше виконавче провадження) проігнорувала.

Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. у відзиві на скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні скарги посилаючись на те, що виконавчі дії приватним виконавцем провадяться у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Клопотанням, що надійшло через систему «Електронний суд» від 25.02.2025 приватний виконавець просила залишити скаргу без розгляду, так як вважає, що скаржником пропущено строки на оскарження дій приватного виконавця.

При цьому, приватний виконавець зазначила, що 23.01.2025 відкрито виконавче провадження №76948395, в цей же день винесено постанову про арешт коштів боржника, в ході виконавчого провадження стягнуто з рахунку боржника 13438,98 грн, залишок суми заборгованості у виконавчому провадженні 64 783,35 грн.

25.01.2025 приватним виконавчем направлено до ТОВ «ПРОМИСЛОВО-ТОРГОВЕЛЬНОЇ КОМПАНІЇ ШАБО» постанову про звернення стягнення на доходи боржника.

Приватний виконавець вважає, що передача виконавчого листа іншому приватному виконавцю, у якого відкрито виконавче провадження щодо одного боржника, для об`єднання у зведене виконавче провадження відбувається за зп.7 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень за заявою або згодою стягувача.

27.02.2025 через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі від представника заінтересованої особи Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» Омельченка Є.В. Просить суд відмовити у задоволені скарги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила суд скаргу задовольнити у повному обсязі та розглянути справу за її відсутності.

Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. в судове засідання не з`явилась, однак надала до суду заяву, в якій просила суд у задоволені скарги відмовити у повному обсязі та розглянути справу за її відсутності.

Представник АТ «АКЦЕНТ БАНК» повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився.

Відповідно до частини 2 статті 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали скарги, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення визначений розділом VII ЦПК України в редакції, чинній на день судового розгляду.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно статті 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 521/9544/24 за позовом АТ «АКЦЕНТ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2024 року позовні вимоги АТ «АКЦЕНТ -БАНК» задоволено, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 64855,94 гривень, судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Малиновським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист у справі № 521/9544/24 від 08.11.2024 про стягнення із ОСОБА_1 1 на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК заборгованості за кредитним договором в розмірі 64855,94 гривень, а також судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. від 23.01.2025 відкрито виконавче провадження ВП № 76948395. Винесено похідні від неї постанови, а саме: постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 23.01.2025, постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 23.01.2025, постанову про звернення стягнення стягнення на заробітну плату від 24.01.2025, постанову про арешт коштів боржника від 23.01.2025, постанову про арешт рухомого та нерухомого майна боржника від 06.02.2025.

В процесі примусового виконання рішення суду приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. 03.02.2025 з рахунку боржника стягнуто 13 438,98 грн.

06.02.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. внесені виправлення в постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є. від 07.02.2025 визначено поточний рахунок фізичної особи боржника у банку для здійснення видаткових операцій. Поточний рахунок НОМЕР_1 , відкритий у Акціонерний банк "Південний", для здійснення видаткових операцій на суму в розмірі, що протягом одного календарного місяця не перевищує двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на 1 січня поточного календарного року.

05.02.2025 представником боржника адвокатом Князь І.І. направлено приватному виконавцю Матвійчук Н.Є. заява про зняття арешту з зарплатного рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 відкритого в ПАТ АБ «Південний».

07.02.2025 приватний виконавець відмовив у знятті арешту з рахунку боржника, на який надходить заробітна плата.

Крім того, приватним виконавцем, ОСОБА_5 , отримано відповідь від приватного виконавця Баталіна Сергія, що у нього на виконанні перебуває виконавчі провадження № 75910744, № 75910826 і 12.09.2024 ним визначено поточний рахунок для здійснення видаткових операцій та знято арешт з рахунку, на який надходить заробітна плата ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно до статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Питання організації, порядку та умов виконання судових рішень і рішень інших органів, що підлягають примусовому виконанню, зокрема звернення стягнення на кошти боржника на рахунках в банках, передбачені як Законом України «Про виконавче провадження», так і Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Якщо у заяві про відкриття виконавчого провадження не зазначено майно боржника та/або його кошти на рахунках у банківських установах, то відповідно до статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» розшук майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

У частині першій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майн

Відповідно до пункту 7 розділу VIII Інструкції, розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, виконавець зобов`язаний винести постанову відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на майно боржника, його арешті або вилучені вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення (частини третя та четверта статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

Крім того, частина восьма розділу VIII Інструкції визначає, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові про накладення арешту зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

При цьому частина перша та друга стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначають порядок звернення стягнення на майно боржника та обмеження щодо накладення арешту на кошти, що знаходяться на банківських рахунках боржника, у випадках визначених Законами зазначеними у частині другій цієї статті та на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Отже, зі змісту вищевказаних норм права слідує, що арешт є початковою та окремою стадією провадження щодо звернення стягнення на майно боржника і являє собою сукупність заходів, що передбачають як наслідок обмеження в праві розпорядження майном, на яке накладається арешт. При цьому виконавець за відсутності відомостей про майно, повідомлених кредитором повинен самостійно здійснити заходи для виявлення такого майна, у тому числі грошових коштів, що знаходяться на банківських рахунках, і перед накладенням арешту на майно (кошти) боржника повинен отримати відомості про наявність у боржника відповідного майна та коштів, зокрема щодо коштів на банківських рахунках - відомості про володільця рахунку, номеру, виду рахунку, суми коштів, що зберігаються на ньому. Саме наявність таких даних дозволяє виконавцю здійснити арешт коштів, що знаходяться на банківських рахунках у відповідності до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу VIII Інструкції.

Відповідно до пункту 8 розділу VIII Інструкції на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Отже, державний та/або приватний виконавець перед накладанням арешту повинен з`ясувати суму та статус грошей, що знаходяться на рахунку боржника, і у постанові про накладання арешту серед інших відомостей вказати про суму коштів, на яку накладається арешт, або зазначити, що арешт поширюється на кошти на усіх рахунках, у тому числі, що будуть відкриті після накладення арешту. Накладання арешту на суми, що перевищують суми, визначені виконавчим документом, та перевищують суми витрат виконавчого провадження, що підлягають стягненню, є незаконним.

При цьому законом забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 261 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом (абзац другий частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено невичерпний перелік рахунків, кошти на яких не підлягають арешту, оскільки передбачено, що законом можуть бути визначені й кошти на інших рахунках боржника, звернення стягнення та/або накладення арешту на які заборонено законом.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20) (пункт 7.13 постанови).

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

У частині першій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до частин першої та другої статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається: 1) у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, 2) відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, 3) у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Зазначена норма права визначає кошти, що складають заробітну плата як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення.

Порядок звернення стягнення на заробітну плату також визначається Законом України «Про виконавче провадження» та розділом Х «Звернення стягнення на заробітну плату та інші види доходів боржника» Інструкції у відповідності до яких про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи (частина третя статті 68 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому відповідно до пунктів 4, 8 та 9 розділу Х Інструкції контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника здійснюється виконавцем за власною ініціативою (пункт 4 розділу Х Інструкції), а за кожною постановою про стягнення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, щомісяця та після закінчення строку відповідних виплат або у разі звільнення працівника подається окремий звіт про здійснені відрахування та виплати за встановленою формою встановленою у додатку 9 до Інструкції). Звіт про здійснені відрахування та виплати долучається до матеріалів виконавчого провадження. Зазначений додаток № 9 передбачає період звіту, розмір нарахованої заробітної плати, розмір утриманих податків та інших обов`язкових платежів, відсоток стягнення та утриману суму на погашення боргу за виконавчим провадженням.

Таким чином, законодавство покладає зобов`язання з контролю за виконанням стягнення з доходів боржника як на підприємство, установу, організацію, фізичну особу-підприємця, що здійснюють боржнику певні виплати, та зобов`язано направляти виконавцю щомісячні звіти про відрахування з таких доходів, так і на виконавця, який здійснює контроль шляхом отримання таких звітів та їх перевірки з точки зору правильності нарахувань та розміру стягнення. Саме такий звіт надає виконавцю можливість контролю за сумами заробітної плати, які нараховані боржнику за місцем отримання доходів та сумами стягнення, які здійснюються з цього доходу.

Відповідно частини першої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Частинами другою та третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.

Тлумачення вказаних норм права визначає, що виконавець має повноваження звернути стягнення на заробітну плату боржника лише за відсутності іншого майна, на яке можливо звернення стягнення та для виконання рішення про стягнення періодичних платежів, однак у розмірі не більше 20 відсотків за наявності одного виконавчого документа та 50 відсотків заробітної плати за наявності кількох виконавчих документів (зведене виконавче провадження). Таке стягнення здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи

Встановлення відрахувань у певному відсотковому визначенні від заробітної плати боржника покликане гарантувати людині право на своєчасне, у передбачені законом строки, одержання винагороди за працю, що становить одне з основних трудових прав людини, тому й законодавець обмежив розмір будь - яких утримань із заробітної плати, і таке обмеження є законодавчо встановленою забороною на накладення арешту на заробітну плату, що виплачена боржнику після таких утримань, або частину заробітної плати, що перевищує граничну межу таких відрахувань.

Накладення арешту на кошти, що складають заробітну плату боржника після здійснення утримань із неї за виконавчими документами та понад встановлений законом розмір для відрахувань із заробітної плати, є надмірним тягарем для боржника та порушенням його прав на одержання винагороди за працю та достойні умови життя.

Таким чином, не може бути накладений арешт на кошти, що складають заробітну плату боржника після фактичного здійснення утримань із неї за виконавчими документами та на усі кошти заробітної плати боржника поза межами дозволених законом розмірів відрахувань із такої заробітної плати, а якщо такий арешт накладений, то він має бути знятий. При цьому на кошти, що знаходяться на рахунках та які не є коштами, що складають заробітну плату, таке обмеження не розповсюджується.

Зняття арешту з коштів, що складають заробітну плату, здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих статус коштів виключно із заробітної плати, або на підставі повідомлення банку про заборону накладення арешту на такий рахунок відповідно до частини другої вищевказаної статті

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на кошти, що знаходяться на цьому рахунку, заборонено законом.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону (абзац другий частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20), постанові Великої Палати Верховного суду від 12 лютого 2025 у справі № справа № 444/2503/17 (провадження № 61-14767св24).

Разом з цим приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є., в порушення пункту 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», арешт з грошових коштів не зняла.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги скаржника щодо зняття арешту з рахунку ОСОБА_1 , що визначений як зарплатний НОМЕР_1 відкритий в ПАТ АБ «Південний» є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог скаржника стосовно зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталію Євгенівну передати виконавче провадження № 76948395 приватному виконавцю Баталіну Сергію Сергійовичу для об`єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з ОСОБА_1 у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, суд приходить до наступного висновку.

За змістом статей 1, 5 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання і правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 зазначеного Закону).

Пункт 6 частини 1 статті 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і пункт 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" установлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачеві права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац 2 частини 1 статті 19 цього Закону). Тобто зазначені положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Частина 1 статті 27 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і частина 2 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" також передбачають право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України "Про виконавче провадження". Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" права та обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Застосування правила щодо обов`язкового передання виконавчого провадження від приватного виконавця до державного і навпаки призведе до порушення основоположного принципу диспозитивності, порушення права стягувача на вибір виконавця, передбаченого законом.

Системи державного та приватного виконання судових рішень не є рівноцінними і замінними. Так, для стягувача має значення, звертатися до органу державної виконавчої служби чи до приватного виконавця, адже умови співпраці із державним та приватним виконавцем різняться. Звернення до приватного виконавця забезпечує стягувачу можливість користуватися такими гарантіями і можливостями: обов`язкове страхування цивільної відповідальності приватного виконавця; можливість фінансування виконавчих витрат на виконання за власний рахунок приватного виконавця (натомість орган державної виконавчої служби у разі недостатності авансового внеску завжди вимагає покриття додаткових витрат стягувачем); можливість встановлення у договорі із приватним виконавцем іншого розміру додаткової винагороди чи авансового внеску, своєчасного покриття витрат, пов`язаних зі здійсненням виконавчих дій, тобто можливість передбаченим законом способом вплинути на ефективність примусового виконання важливого для стягувача рішення шляхом відповідної мотивації приватного виконавця. Наведена мотивація є неможливою у разі здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби.

Забезпечення рівноцінної конкуренції між державними та приватними виконавцями судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015 - 2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20.05.2015 № 276/2015.

Примусова передача виконавчого провадження від приватного виконавця до органів державної виконавчої служби позбавить стягувача зазначених прав і гарантій, установлених законодавством.

Необхідність передання виконавчого провадження іншому виконавцю, який першим відкрив провадження, може створити істотні ускладнення як для стягувача (наприклад, якщо виконавець, який першим відкрив виконавче провадження щодо боржника, знаходиться у віддаленій від стягувача місцевості), так і для приватного виконавця, який буде змушений виконувати виконавчі документи по всій території України, не маючи для цього відповідних можливостей і ресурсів. Наведене може спричинити суттєве підвищення витрат на виконання, які буде змушений нести стягувач і які можуть бути не покриті за рахунок коштів боржника.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 30 Закону України "Про виконавче провадження" виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Абзацом 2 частини 1 цієї норми передбачено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Положення, викладені у двох абзацах частини 1 статті 30 зазначеного Закону, по суті становлять два логічно завершених автономних аспекти регулювання, що належать до предмета цієї статті, яка визначає особливості виконання кількох рішень державним або приватним виконавцем залежно від того, до кого надійшли на виконання кілька виконавчих документів щодо одного боржника.

Разом із тим установлене абзацом 1 частини 1 статті 30 Закону України "Про виконавче провадження" правило щодо виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження тим виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, стосується виключно державних, а не приватних виконавців, натомість щодо останніх діє правило абзацу 2 частини 1 цієї ж статті про виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

Водночас суд зазначає, що Закон України "Про виконавче провадження" є спеціальним законом, який регулює порядок вчинення виконавчих дій, при цьому детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до законів України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і законом «Про виконавче провадження", яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.

Пункт 14 розділу ІІІ цієї Інструкції регламентує дії державного виконавця у випадках, якщо відкрито декілька виконавчих проваджень стосовно одного боржника, та встановлює обов`язок перевірити наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника за даними автоматизованої системи виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження.

У разі якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника виявлено в іншому органі державної виконавчої служби, таке виконавче провадження передається на виконання до органу державної виконавчої служби, державним виконавцем якого відкрито перше виконавче провадження, або в порядку, визначеному розділом V цієї Інструкції. У разі якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби або Відділу ДВС, виконавче провадження передається на виконання до цих відділів.

Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції об`єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження здійснюється приватним виконавцем у порядку, визначеному пунктом 14 цього розділу.

Згідно з пунктом 1 розділу І Інструкції вона розроблена відповідно до законів України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і законом «Про виконавче провадження", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог цих законів і не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, прямо не передбачені законами, на виконання яких затверджено цю Інструкцію.

Так, положення Закону України "Про виконавче провадження" не зобов`язують приватного виконавця передавати виконавче провадження, яке перебуває у нього на виконанні іншому виконавцю з тієї підстави, що державний або приватний виконавець відкрив перше виконавче провадження щодо одного боржника.

Натомість частина 5 статті 5 цього Закону допускає передачу виконавчого документа від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої приватному виконавцю лише за заявою стягувача.

Системний аналіз норм законів України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і законом «Про виконавче провадження» свідчить про те, що законодавством визначено неоднаковий порядок дій для державних і приватних виконавців у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника; допускається можливість одночасного виконання судових рішень щодо одного боржника різними виконавцями у випадку обрання стягувачем приватного виконавця для примусового виконання виконавчого документа, на той час як Інструкція не може визначати такого обов`язку.

Окрім того, за змістом положень законодавства, яким визначено порядок здійснення виконавчого провадження, будь-яка передача виконавчого документа чи виконавчого провадження від одного виконавця до іншого здійснюється лише за згодою стягувача.

Закони України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і законом «Про виконавче провадження» та Інструкція фактично визначають три ключові процедури (механізми), пов`язані з рухом виконавчого документа та виконавчого провадження між приватними виконавцями та/або органами державної виконавчої служби, а саме "об`єднання та приєднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження", "передача виконавчого документа" та "передача виконавчого провадження".

Так, механізм об`єднання та приєднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження передбачено статтею 30 Закону України "Про виконавче провадження", після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом може здійснюватися: органом державної виконавчої служби згідно з абзацом 1 частини 1 статті 30 Закону України "Про виконавче провадження", пунктом 14 розділу ІІІ Інструкції (державна виконавча служба має визначений законом та підзаконними нормативними актами порядок взаємодії своїх органів: державний виконавець може сам сформувати зведене провадження за наявності у нього декількох виконавчих документів або формування такого провадження може відбуватися у межах державної виконавчої служби шляхом передачі всіх виконавчих проваджень щодо одного боржника державному виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження); приватним виконавцем згідно з абзацом 2 частини 1 статті 30 Закону України "Про виконавче провадження", пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції (формування зведеного виконавчого провадження та приєднання до нього наступних проваджень у випадку звернення до цього ж приватного виконавця стягувача чи стягувачів з виконавчими документами щодо одного й того ж боржника).

При цьому в обох зазначених випадках згоди стягувача на формування зведеного виконавчого провадження чи приєднання до нього інших проваджень не потрібно, оскільки не йдеться про зміну виконавця.

Порядок передачі виконавчого документа визначається, зокрема, частиною 5 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" та розділом V Інструкції. Така передача може здійснюватися: від органу державної виконавчої служби до приватного виконавця; від приватного виконавця до органу державної виконавчої служби; від одного приватного виконавця до іншого.

Варто звернути увагу, що в усіх наведених випадках передача виконавчого документа здійснюється лише за заявою стягувача (принцип диспозитивності).

Порядок передачі виконавчого провадження визначається статтями 42 і 44 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Така передача відбувається лише у прямо передбачених законом випадках, зокрема у разі зупинення діяльності сам приватний виконавець або Міністерство юстиції України (у випадку припинення діяльності на підставі наказу за наявності незакінчених проваджень) вирішує питання про заміщення такого приватного виконавця іншим приватним виконавцем. Така передача здійснюється за погодженням із стягувачем. У разі відсутності згоди стягувача приватний виконавець повертає виконавчий документ стягувачу або відповідно до рішення останнього передає його відповідному органу державної виконавчої служби або іншому приватному виконавцю.

Принцип передачі виконавчих проваджень виконавцеві, який першим відкрив виконавче провадження, повною мірою не може бути реалізований щодо приватних виконавців, зважаючи на певні обмеження у їх діяльності, зокрема: щодо змісту рішень (частина 2 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" містить перелік рішень, які можуть виконуватися лише державними виконавцями. За змістом цієї норми до таких рішень фактично належать ті, де боржником чи стягувачем є держава, або здійснюється виконання рішень адміністративних судів, рішень Європейського суду з прав людини, рішень про виселення та вселення фізичних осіб, рішень про конфіскацію майна, рішень, де боржники - діти або недієздатні особи та інші); щодо кількості виконавчих документів (згідно з пунктом 1 частини 3 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" приватний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачу, якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця); щодо суми стягнення (протягом першого року зайняття діяльністю приватного виконавця приватний виконавець не може здійснювати примусове виконання рішень, за якими сума стягнення становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті (абзац 13 частини 2 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження").

Таким чином, поширення на приватних виконавців дії правила щодо передачі всіх виконавчих проваджень виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження щодо боржника, призведе до створення для державних виконавців більш сприятливих умов діяльності, що є неприйнятним з огляду на мету реформи системи примусового виконання рішень - дотримання балансу повноважень приватних і державних виконавців.

Виходячи із наведеного, передача виконавчого документа чи виконавчого провадження від приватного виконавця до іншого приватного чи державного виконавця може здійснюватися лише за заявою чи згодою стягувача.

Викладене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеній у постанові від 05.12.2018 у справі № 904/7326/17, а у постанові ВС КГС від 15.01.2019р. у справі №905/3593/15.

Отже суд приходить до висновку, що стаття 30 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає обов`язок лише державного виконавця передати відкрите виконавче провадження іншому державному виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження, для виконання ним у рамках зведеного виконавчого провадження кількох рішень щодо одного боржника. Приватний виконавець не зобов`язаний передавати виконавчий документ чи виконавче провадження для виконання тому державному чи приватному виконавцеві, який першим відкрив виконавче провадження щодо боржника, для виконання кількох рішень щодо одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

Передбачені положеннями статей 45, 46 Закону України "Про виконавче провадження" правила розподілу стягнутих із боржника грошових сум і черговості задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню у межах одного конкретного виконавчого провадження, а не загалом до всіх виконавчих проваджень, відкритих щодо боржника.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги скаржника у частині зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталію Євгенівну передати виконавче провадження № 76948395 приватному виконавцю Баталіну Сергію Сергійовичу для об`єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з ОСОБА_1 у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 79 Цивільно процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 Цивільно процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 5 ст. 81 Цивільно процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ст. 80 ЦПК).

В статті 89 Цивільно процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з огляду на вищевикладене скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Князь І.І. підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447-453 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Матвійчук Наталія Євгеніївна, Акціонерне товариство «Акцент-Банк», на дії/бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н.Є задовольнити частково.

Зняти арешт з рахунку ОСОБА_1 , що визначений як зарплатний НОМЕР_1 відкритий в ПАТ АБ «Південний»

В іншій частині скарги відмовити.

Копію ухвали направити учасникам справи, в порядку, передбаченому ст. 272 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 04 березня 2025 року.

Суддя: Громік Д.