ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3274/24 Номер провадження 22-ц/814/1370/25Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Немченка Віталія Миколайовича

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2024 року, ухвалене суддею Стрюк Л.І., повний текст рішення складений дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

31.07.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову, і до повноліття дитини; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на надання правничої допомоги.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.06.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований Шевченківським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено запис за №725. Під час перебування у шлюбі у позивача з відповідачем народилася спільна дитина донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13.03.2024, яке набрало законної сили 15.04.2024 у цивільній справі №554/1485/24, шлюб, зареєстрований 21.06.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Дитина проживає з матір`ю, батько не надає належної допомоги для її матеріального забезпечення. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень, у будь-якому разі, не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Такий рівень, ОСОБА_1 самотужки не зможе забезпечити, тому батько, який здоровий та працездатний, фінансово забезпечений, зможе сплачувати аліменти на рівні частки з усіх видів заробітку (доходу), оскільки працює та має постійний дохід. Фінансовий стан відповідача дозволяє йому придбати квартиру за власні кошти. Так, відповідно до інформаційної довідки №388847074 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач 07.06.2024 на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру, загальною площею 78,2 кв.м, житловою 42,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому відсутній в реєстрі іпотек чи Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження даної квартири на користь кредитора, що дозволяє зробити висновок про купівлю нерухомості за власні, не кредитні чи позичені кошти.

Рішенням Полтавського суду Полтавської області від 18 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 31.07.2024, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини; стану здоров`я та матеріального становища відповідача, наявності у нього інших дітей, нерухомого майна, доведених позивачем витрат платника аліментів на придбання нерухомого майна, сума якого перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи (з огляду на недоведеність джерела походження коштів), відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу від 26.11.2024 за період з 1 кварталу 2023 по 3 квартал 2024, є підстави для стягнення аліментів та визначення їх у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), який є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Немченко В.М., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, понесені позивачем в суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи рішення у справі, Полтавський районний суд Полтавської області не застосував вимоги ч.3 ст. 182 та п. 3.2 ч. 1 ст. 182 СК України та не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.06.2021 у справі №308/9827/19, на яку посилався представник позивача при зверненні до суду. Крім того, суд першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі та визначенні розміру аліментів не врахував доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів на придбання нерухомого майна у розмірі 3 315 000 грн, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, враховуючи, що платником аліментів не доведено джерело походження цих коштів, а також не врахував що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував, що у відповідача немає на утриманні непрацездатної дружини чи непрацездатних батьків, що діти, народжені в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу. Також вважає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ч. 5 ст. 183 СК України. У частині вирішення питання про розподіл судових витрат у справі зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не обґрунтував підстави зменшення витрат на правову допомогу з 10 000 грн до 2 000 грн. Так, зменшуючи розмір витрат на правову допомогу, суд не врахував витраченого часу на підготовку процесуальних заяв адвокатом та не врахував витрачений час адвокатом на судові засідання у справі та час витрачений адвокатом на ознайомлення з матеріалами справи. Зазначає, що адвокатом Немченко В.М. був витрачений час для підготовки та подання позовної заяви до суду. Адвокат був позбавлений можливості подати позов в електронному вигляді через електронний кабінет в ЄСІТС, оскільки у відповідача відсутній електронний кабінет у підсистемі електронний суд, через що адвокат повинен був би витратити час на відправлення копії позовної заяви з додатками відповідачу поштою та при поданні позовної заяви через електронний суд долучити докази направлення стороні цих документів. Також адвокат витратив час на підготовку та направлення двох адвокатських запитів, копії яких містяться у матеріалах цивільної справи, та підготовки клопотання до суду першої інстанції про витребування доказів. Адвокат позивача двічі ознайомлювався із матеріалами справи, безпосередньо в суді, що підтверджується заявами, що містяться в матеріалах справи. При зменшенні розміру витрат на правову допомогу з 10 000 грн до 2 000 грн суд першої інстанції цих обставин не врахував та не відобразив у своєму рішенні. У справі, що розглядалася, було встановлено фіксований розмір гонорару. У цьому випадку фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, не обчислюється. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Ухвалюючи рішення про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, Полтавський районний суд взагалі не досліджував співмірність заявленого адвокатом гонорару з ринковими цінами адвокатських послуг. Так середня ринкова вартість підготовки та подачі адвокатом позовної заяви у 2024 складає 4 000,00 грн, підготовка клопотання 4 000грн, підготовка адвокатського запиту -1000 грн. Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, доказів того, що заявлений до стягнення з відповідача на користь позивача розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, матеріали справи не містять.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Колесніков В.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13.03.2024 (а.с. 13).

Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9), яка проживає з матір`ю, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 10.06.2021, довідкою Супрунівського старостинського округу №01-16-03.8-05/261 від 25.07.2024, та знаходиться на її утриманні (а.с. 11-12).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має ще одну неповнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 36).

Відповідно до рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11.09.2019 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на її утримання (а.с. 37-41).

За результатами розгляду справи, суд першої інстанції з урахуванням встановлених законодавцем гарантій, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, враховуючи, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, наявність другої дитини у відповідача від попереднього шлюбу, визнав доцільним та можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дати звернення позивача до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Вказаний розмір аліментів з урахуванням встановлених судом фактичних обставин, принципу співмірності та пропорційності справи є реальним, який відповідач здатен сплачувати позивачу на користь своїх неповнолітніх дітей, які дійсно їх потребують для забезпечення свого повноцінного розвитку, враховуючи задоволення першочергових потреб дитини.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом першої інстанції встановлено, що 30.07.2024 між адвокатом Немченком В.М. та ОСОБА_1 укладений договір №9б/н про надання правової допомоги (а.с. 18-19).

Відповідно до додатку до договору про надання правової допомоги від 30.07.2024, вартість послуг на правничу допомогу становить 10 000 грн (а.с. 20).

Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, судом першої інстанції взято до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги від 30.04.2024, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, яка є типовою та могла бути розглянута у наказному провадженні, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та визначення їх у розмірі 2 000 грн.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до положень ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з положеннями ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2).

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 держави-учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей.

Відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову, і до повноліття дитини.

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (частина перша статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (статі 180,181 СК України).

Згідно із статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Питання визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини регламентовано статтею 183 СК України, за змістом якої частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

У частині п`ятій наведеної норми вказано, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аналіз розділу II Наказне провадження ЦПК України визначає, що наказне провадження за своєю сутністю призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо; тлумачення частини першої статті 182 та частини п`ятої статті 183 СК України свідчить, що обмеження щодо розміру аліментів, передбачене частиною п`ятою статті 183 СК України, встановлено виключно для справ, що розглядаються у порядку наказного провадження. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, зокрема, сформованій у справах №683/226/21 від 19.10.2023, №760/6860/17 від 15.05.2019.

Як слідує із п.17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»: щодо максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 ЗУ від 21.04.1999 №606-XIV«Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» №2037-VШ від 17.05.2017 частину другу ст.т182 СК України викладено в такій редакції: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що, визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції у повній мірі врахував стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище відповідача ОСОБА_2 , наявність у нього інших дітей, нерухомого майна, доведених позивачем витрат платника аліментів на придбання нерухомого майна, а також обов`язок обох батьків щодо матеріального забезпечення малолітньої дитини.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, і до повноліття дитини, відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

З огляду на викладене та враховуючи, що ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою про стягнення аліментів у порядку позовного провадження, доводи апеляційної скарги щодо помилкового незастосування районним судом положень частини п`ятої статті 183СК України до спірних правовідносин, не знайшли свого підтвердження. Натомість, застосуванню підлягають положення статті 12 ЦПК України щодо змагальності сторін, зокрема, в частині їх права на подання доказів з приводу обставин, які в силу статті 182 СК України мають враховуватися судом під час визначення розміру аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував вимоги ч.3 ст. 182 та п. 3.2 ч. 1 ст. 182 СК України, то ці доводи апеляційний суд у складі колегії суддів не бере до уваги, оскільки вони не свідчать про помилковість висновків суду першої інстанції, так як при вирішенні спору судом першої інстанції були враховані вимоги ст. 182 СК України та визначено розмір аліментів з урахуванням усіх фактичних обставин у справі, які не звільняють відповідача від обов`язку утримувати доньку.

Водночас, колегія суддів враховує, що згідно інформації головного управління ДПС у Полтавській області, наданої на виконання ухвали Полтавського районного суду від 12.11.2024, підтверджуються джерела/суми нарахованого доходу відповідача ОСОБА_2 , його заробітна плата, дохід за цивільно-правовим договором, а також дохід від продажу в лютому 2024 нерухомого майна (а.с. 99-101), тому підстави для застосування ч.3 ст. 182 СК України, відповідно якої суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати, відсутні.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування правових висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 16.06.2021 у справі №308/9827/19, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки, вони не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції та зводяться до викладення обставин справи з наданням особистих коментарів та тлумачень норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що у відповідача немає на утриманні непрацездатної дружини чи непрацездатних батьків, що діти, народжені в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не є підставою для стягнення аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 від усіх видів доходу відповідача, а можуть бути в подальшому підставою для зменшення розміру аліментів, що стягуються з відповідача ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини від попереднього шлюбу.

При цьому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Немченка В.М. фактично зводяться до незгоди ОСОБА_1 з визначеним судом розміром аліментів, однак така незгода не є беззаперечною підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не обґрунтував підстави зменшення витрат на правову допомогу, то ці доводи не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4, 6, 9 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як встановлено ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України вбачається, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.01.2021 при розгляді справи №925/1137/19.

Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц наведено, що із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

З огляду на викладене, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає, що при постановленні рішення, суд першої інстанції взяв до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги від 30.04.2024, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, яка є типовою та могла бути розглянута у наказному провадженні, та дійшов до правильного висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та визначення їх у розмірі 2 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Немченка Віталія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 березня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов