ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/96/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: спори про володіння чужим майном
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мозгової Оксани Анатоліївни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2024 року, по справі № 638/10992/21, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна про визнання припиненим договору іпотеки, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору дарування, витребування майна,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 20.07.2021 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень остаточно просив:

- визнати Договір іпотеки PML-705/063/2007 укладений 12 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Курас С.О., зареєстрований в реєстрі за №2368, припиненим;

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу, нерухомого майна, що укладається на підставі рішення суду укладений 24 травня 2019 року між ТОВ «ОТП факторинг Україна» та ОСОБА_4 , посвідчений приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., серія та номер: 1530;

- скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47037730 від 24.05.2019 21:51:25, приватний нотаріус Малахова Г.І., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл., Номер запису про право власності/довірчої власності: 31708782;

- визнати недійсним договір дарування, квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , 19 січня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Сташковою А.Г., серія та номер: 122 та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56215102 від 19.01.2021 15:28:38, приватний нотаріус Сташкова А.Г., Київський міський нотаріальний округ, м.Київ, Номер запису про право власності / довірчої власності: 40176827;

- поновити в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ОНМ 1, за ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 );

- витребувати з чужого незаконного володіння: квартиру, загальною площею 36,7 кв. м, житлова площа 16 кв. м, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ОНМ 1;

- стягнути на користь ОСОБА_1 солідарно з відповідачів судові витрати, у тому числі витрати пов`язані зі сплатою судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2024 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Судовий збір залишений за позивачем.

Скасовані заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2021 року шляхом заборони відчуження однокімнатної квартири загальною площею 36,7 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01 та заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо зазначеного об`єкта нерухомого майна.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання договору іпотеки припиненим, оскільки іпотека припинилась шляхом укладення 24 травня 2019 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу, нерухомого майна, що укладається на підставі рішення суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Мозгова О.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволенні позову повністю.

Вважає що при ухваленні рішення від 18 квітня 2024 року Дзержинським районним судом м. Харкова допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На обґрунтування скарги вказані наступні доводи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя. Отже, в межах ліквідаційної процедури підлягає продажу все майно банкрута (за винятками, встановленими законом), включаючи майно, яке є предметом застави.

Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачена реалізація предмета іпотеки незалежно від наявності чи відсутності судового рішення про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому в межах ліквідаційної процедури застосовуються правила, передбачені зазначеним законом, а не Законом України «Про іпотеку».

За загальним правилом продаж предмета застави (іпотеки) припиняє заставу (іпотеку) відповідно до приписів пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України. Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не передбачено інших наслідків щодо продажу предмета застави (іпотеки) у ліквідаційній процедурі у провадженні у справі про банкрутство. Відтак у випадку продажу предметів застави (іпотеки) відповідно до законодавства про банкрутство застосовуються загальні наслідки припинення застави (іпотеки) згідно з пунктом 3 частини першої статті 593 ЦК України.

Згідно правових висновків, які були висловлені у постанові ВП ВС від 15 червня 2021 року по справі № 922/2416/17 право іпотеки припиняється у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, крім випадків придбання предмета іпотеки з порушенням установленого порядку реалізації недобросовісним набувачем.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що договір купівлі-продажу між ліквідатором банкрута фізичної особи ОСОБА_3 арбітражним керуючим Шершень Юрієм Сергійовичем та громадянином ОСОБА_5 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко Іриною Юріївною 11 лютого 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 227 був укладений з виконанням вимог діючого закону, а само не прилюдних торгах.

Водночас Велика Палата Верховного Суду нагадує, що функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пункті 96 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), у пункті 10.29 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19). Аналогічно функцією державної реєстрації іпотеки є оголошення належності іпотеки нерухомого майна певній особі. Тобто запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення.

Також зазначено, що суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови ВС від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц), оскільки Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови ВС від 2 липня 2019 року у справі № 48/340).

Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).

Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові ВП ВС від 15.06.2021 р. по справі № 922/2416/17).

У рішенні від 18 квітня 2024 року у справі 638/10992/21 зазначена вище правова позиція врахована не була. Обставин, які свідчать про недобросовісність з боку позивача судом не встановлено. Судом невірно застосовані норми матеріального права, оскільки судом не враховано, що у цьому випадку за загальним правилом продаж предмета застави (іпотеки) припиняє заставу (іпотеку) відповідно до приписів пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України. Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не передбачено інших наслідків щодо продажу предмета застави (іпотеки) у ліквідаційній процедурі у провадженні у справі про банкрутство. Відтак у випадку продажу предметів застави (іпотеки) відповідно до законодавства про банкрутство застосовуються загальні наслідки припинення застави (іпотеки) згідно з пунктом 3 частини першої статті 593 ЦК України.

На викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі обставини справи не встановив, що призвело до ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню. Якщо ж іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах, ані на чинність іпотеки. Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Зазначену норму слід застосовувати разом з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При ухваленні оскарженого рішення від 18 квітня 2024 року Дзержинським районним судом м. Харкова судом не враховано та не надано оцінку обсягу прав наданих ТОВ «ОТП Факторинг» Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.04.2012 р. по справі 2-9995/11 щодо реалізації майна. Вказаним Рішенням надано дозвіл реалізацію на спірної квартири АДРЕСА_2 , як нежитлового приміщення. Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на момент укладення договору купівлі-продажу між ТОВ «ОТП Факторинг» та третьою особою ОСОБА_4 24.05.2019 спірна квартира була об`єктом житлової нерухомості.

Як вбачається з матеріалів справи Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.04.2012 р., яке набрало законної сили 27.02.2013 р., незаконно виконано у 2019 році, тобто через шість років після набрання рішенням законної сили. Більш того, виконавчий лист був отриманий 02.09.2014 р., тобто вже після спливу строку виконавчої давності. Таким чином вбачається зловживання (не добросовісна реалізація) стягувачем ТОВ «ОТП Факторинг» своїми процесуальними правами та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасний контроль за виконанням судового рішення.

ОСОБА_4 , не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки останній уклав 24 травня 2019 року договір купівлі-продажу нерухомого майна, що укладається на підставі рішення суду посвідчений приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., серія та номер: 1530 з Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП факторинг Україна», та був повністю обізнаний з обставинами укладання зазначеного договору, що знайшло своє підтвердження при розгляді справи № 638/10992/21.

На адресу ОСОБА_1 повідомлення про намір товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП факторинг Україна» продати квартиру АДРЕСА_2 не надходило, а по-друге, у товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП факторинг Україна» права іпотекодержателя (без врахування висновку Міністерства юстиції України, та Постанови Харківського окружного адміністративного суду) виникло лише 24.05.2019 р.

Окрім того продаж здійснено за заниженою вартістю, оскільки оцінка здійснена не на всю квартиру, а лише 16 м.кв.

На викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув та відповідну оцінку не надав.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення вказаним вимогам у повній мірі відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд на підставі наявних у справі доказів правильно зазначив, що вибуття квартири із власності позивача відбулось на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «ОТП факторинг Україна» як іпотекодержателем вказаної квартири, який в свою чергу був укладений на виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2012 року по справі N2-9995/11 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, що набрало законної сили. Отже, позивачем не доведено, що спірна квартира була відчужена особою, яка не мала на це права.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що 12 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір ML-705/063/2007, відповідно до умов якого у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, були надані грошові кошти в сумі 47 476,00 швейцарських франків, строком з 12.12.2007 до 12.12.2028. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ML-705/063/2007 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 12.12.2007 був укладений договір іпотеки PML-705/063/2007 відповідно до умов якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_2 . 12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП факторинг Україна» укладений договір відступлення права вимоги. Відповідно до умов зазначеного договору до ТОВ «ОТП факторинг Україна» перейшли права за кредитним договором ML-705/063/2007 від 12.12.2007 та договором іпотеки PML-705/063/2007 від 12.12.2007. Постановою від 10 січня 2011 року по справі № Б-39/181-10 господарський суд Харківської області визнав банкрутом ФОП ОСОБА_3 . Зазначеною Постановою від 10 січня 2011 року по справі N Б-39/181-10 Господарський суд Харківської області скасував всі арешти, що накладені на майно боржника і інші обмеження щодо розпорядження майном боржника у тому числі податкові застави, в тому числі ухвалив зняти заборону відчуження накладену на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка була накладена на підставі договору іпотеки № PML-705/063/2007 від 12 грудня 2007 року та вилучити запис з Державного реєстру іпотек.

На виконання зазначеної Постанови Господарського суду Харківської області від 10.01.2011 по справі Б-39/181-10 між ліквідатором банкрута фізичної особи ОСОБА_3 арбітражним керуючим Шершень Ю.С. та громадянином ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 11 лютого 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю.19 лютого 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . На момент укладання договору купівлі-продажу від 19.02.2011 року, у реєстрі були відсутні будь-які відомості щодо діючих на момент укладання договору купівлі-продажу квартири заборон, обтяжень, у тому числі діючих договорів іпотеки. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19 вересня 2011 року Постанову господарського суду Харківської області від 10.01.2011 по справі №Б-39/181-10 скасовано, провадження у справі №Б-39/181-10 припинено.

В свою чергу рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2012 року по справі N2-9995/11 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов був задоволений повністю. Ухвалено звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_1 на праві власності для погашення загальної заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за Кредитним договором № ML-705/063/2007 від 12.12.2007 та застосувати спосіб реалізації квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з застосуванням процедури продажу, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку», а саме з правом укладання від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою-покупцем та з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на вказану нежитлову будівлю, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав на нерухоме майно в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», нотаріате), необхідних для здійснення такого продажу, за ціною не нижчою ніж буде встановлена у звіті про проведення незалежної оцінки суб`єкта оціночної діяльності.

24 травня 2019 року між ТОВ «ОТП факторинг Україна» та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, нерухомого майна, що укладається на підставі рішення суду. 19 січня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , укладено договір дарування, квартири.

Частинами 1, 2 статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Як вбачається з рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.04.2012 року по справі № 2-9995/11 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-705/063/2007 від 12 грудня 2007 року в розмірі 46 247,25 швейцарських франків заборгованості за кредитом, 8 198,73 швейцарських франків заборгованості за відсотками та 7 833,43 гривень заборгованості за пенею, було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та застосовано спосіб реалізації квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» із застосуванням процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме з правом укладання від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою-покупцем та з наданням всіх повноважень продавця, необхідних для такого продажу, за ціною не нижчою ніж буде встановлена у звіті про проведення незалежної оцінки суб`єкта оціночної діяльності». При цьому судом було встановлено, що звернення стягнення відбувається з урахуванням статті 23 Закону України «Про іпотеку» та квартиру продано ОСОБА_1 , який був її власником, а тому набув всіх прав та обов`язків іпотекодавця. З огляду на вказані вимоги закону та висновки судів вбачається, що іпотека є дійсною з моменту первинного внесення запису до реєстру речових прав.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її ; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Таким чином, законодавством передбачені підстави для припинення іпотеки. Будь-яких підстав, які передбачені чинним законодавством для припинення іпотеки позивачем не зазначено. Щодо посилання позивачем на вимоги ч.2 ст.33 Закону України «Про іпотеку», в редакції що діяла на момент спірних правовідносин, суд зазначає, приписи вказаної статті вказують на набуття іпотекодаржателем, в разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом права звернення на предмет іпотеки.

Проте в даному випадку звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось у зв`язку з реалізацією квартири, що була предметом іпотеки, на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «ОТП факторинг Україна» як іпотекодержателем вказаної квартири. Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання договору іпотеки припиненим, оскільки іпотека припинилась шляхом укладення вказаного вище договору.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який був укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_4 , посвідчений П Н ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 1530 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47037730 від 24.05.2019 року про право власності ОСОБА_4 суд першої інстанції правильно зазначив, що вказаний спірний договір купівлі-продажу було укладено на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2012 року по справі N2-9995/11 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, що набрало законної сили, тому відсутні підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Наведені з цього приводу у доводах скарги аргументи є безпідставними і спростовується матеріалами справи.

Дійсно, 12 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ML-705/063/2007 згідно умов якого ОСОБА_3 було видано в якості кредиту грошові кошти в розмірі 47 476,00 швейцарських франків з кінцевим терміном погашення не пізніше 12.12.2028 року з відсотковою ставкою FIDR + 4,49 % (FIDR плюс чотири цілих сорок дев`ять сотих відсотка).

В забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитом, між сторонами було укладено договір іпотеки № PML-705/063/2007 від 12.12.2007 року, що був посвідчений ПН ХМНО Курас С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2368, згідно умов якого в іпотеку була передана спірна квартира.

ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав і станом на 12 жовтня 2010 року (тобто, за декілька місяців до початку процедури банкрутства ОСОБА_3 ) Дзержинським районним судом м. Харкова було постановлено заочне рішення у справі № 2-8476/10 за позовною заявою ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , яким позовну заяву було задоволено повністю, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором № ML 705/128/2008 від 25 лютого 2008 року в розмірі 2 938 757,60 грн. (два мільйони дев`ятсот тридцять вісім тисяч сімсот п`ятдесят сім гривень шістдесят копійок), стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором № ML 705/063/2007 від 12 грудня 2007 року в розмірі 1 372 678,50 (один мільйон триста сімдесят дві тисячі шістсот сімдесят вісім гривень п`ятдесят копійок) гривень. Копія вказаного рішення міститься в матеріалах справи.

Станом на 10 січня 2011 року, тобто, на момент ухвалення Господарським судом Харківської області Постанови у справі про визнання ОСОБА_3 банкрутом, зазначене вище заочне рішення набрало законної сили та ніким не оскаржувалось до 2014 року.

Вказане вище свідчить про те, що ОСОБА_3 подав заяву про своє банкрутство вже за наявності рішення суду про стягнення з нього заборгованості, яке на дату звернення до суду із заявою про банкрутство набрало законної сили, тобто вчинив їх саме з метою звільнення від майна для уникнення сплати боргу перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Такі дії виходячи з порушення загальних засад цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, вважаються фраудаторними, а правочини, укладені на шкоду кредитору фраудаторними правочинами, які внаслідок цього не мають позитивних юридичних наслідків.

У подальшому, 10 січня 2011 року ФОП ОСОБА_3 розпочав розпочато процедуру свого банкрутства.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що позивач не виявив розумну обачність та всесторонньо вивчив перед покупкою предмета іпотеки, в тому числі і шляхом залучення експерта у сфері права, що стосовно спірної квартири через короткий проміжок були укладені декілька договорів купівлі-продажу.

До аналогічних висновків дійшов ВС у постанові від 26.09.2018 року у справі № 643/21674/13-ц.

Покликання позивача у доводах скарги на правові висновки, які були висловлені у постанові ВС від 15 червня 2021 року у справі 922/2416/17 не можна вважати обґрунтованими та релевантними, оскільки з підстав викладених вище у позивача мали б виникнути обґрунтовані сумніви в законності угоди та права власності власника ОСОБА_7 , який ним став тільки за день до угоди із позивачем. Правові висновки у справі № 922/2416/17 були висловлені касаційним судом у справі за інших спірних правовідносин, про звернення стягнення на предмет іпотеки, а позивач просить його застосувати до спору про визнання недійсним договору, укладеного на підставі рішення суду, що набрало законної сили, про звернення стягнення на предмет іпотеки та витребування майна у останнього власника.

З рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року у справі № 3-67/2019 за конституційною скаргою ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV вбачається, що з аналізу конституційної скарги ОСОБА_8 випливає, що аргументація тверджень щодо неконституційності оспорюваних положень Закону № 898 фактично спрямована на доведення невідповідності положенням частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України окремих положень частини першої статті 23 Закону № 898, якими передбачено, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 898-IV обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (перше речення). Ці положення збігаються з положеннями абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV зі змінами (далі - Закон № 1952-IV), який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

За Законом № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2); обтяження - це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину (пункт 5 частини першої статті 2); речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону № 1952, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3).

З аналізу наведених положень Закону № 1952-IV випливає, що обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження. Відповідно до статті 32 Закону № 1952-IV інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених Законом № 1952 (частина першо); для фізичних та юридичних осіб інформація за об`єктом нерухомого майна та суб`єктом речового права надається в електронній формі через офіційний вебсайт Міністерства юстиції України, за умови ідентифікації такої особи (фізичної або юридичної) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи, або в паперовій формі (абзац перший частини другої).

Вказані норми права передбачають, що набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання основного зобов`язання. Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин.

З цих підстав КС України у вказаному рішенні виснував, що положення частини першої статті 23 Закону № 898-IV не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні також зазначав, що положення частини першої статті 23 Закону № 898-IV, які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

З наведених підстав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 23 Закону № 898-IV не суперечать положенням частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України, яка гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

З огляду на вищевказане позивач не позбавлений права пред`явити претензії до боржника ОСОБА_3 , оскільки після звернення стягнення на його майно, саме він має відповідати перед іпотекодавцем (майновим поручителем на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку») або відповідно до закону пред`явити свої претензії до продавця нерухомості ОСОБА_5 , який стверджував, що майно не заставлено, під арештом не перебуває, права третіх осіб на нього відсутні, що не відповідало дійсності. Саме на це звертав увагу Конституційний Суд України у зазначеній вище справі.

Щодо права особи відповідно до ст. 387 ЦК України витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» мало право на відчуження спірного нерухомого майна, оскільки таке право йому було надано судовим рішенням, яке набрало законної сили, а, отже, відсутня обов`язкова умова конструкції, передбаченої статтею 388 ЦК України.

Згідно частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, для витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібна наявність двох обов`язкових умов: 1) придбання майна у особи, яка не мала права його відчужувати; 2) наявність підстав, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 388 ЦК України.

В даній справі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та внаслідок цього є обов`язковим для виконання, право на відчуження спірного нерухомого майна, а тому відсутні визначені вказаними нормами ст.ст. 387, 388 ЦК України правові підстави для витребування майна.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.04.2012 року було надано ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право продати предмет іпотеки однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 будь-якій особі покупцеві, а тому майно було відчужено особою, яка мала право його продавати, що унеможливлює витребування майна у ОСОБА_4 та наступних власників зазначеної квартири.

Твердження у доводах скарги про те, що судом було надано право на продаж нежитлового приміщення спростовуються рішенням суду, яке наявне у матеріалах справи. Так, у резолютивній частині зазначеного рішення від 11 квітня 2012 року вказано про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було надано право на отримання правовстановлюючих документів на нежитлову будівлю, що не свідчить про те, що судом було надано право на звернення стягнення не на квартиру, а на нежитлове приміщення. Судом у подальшому було відмовлено у виправлені описки в рішенні з причини того, що представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не було відмовлено у видачі дублікатів правовстановлюючих документів на квартиру, що вказувало на відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перешкод у виконанні рішення суду.

Крім того як вбачається позову однією із позовних вимог є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що укладається на підставі рішення суду, що був укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_4 , посвідчений ПН ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 1530 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47037730 від 24.05.2019 року про право власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Саме такі висновки були висловлені у постанові ВС від 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу квартири, що укладається на підставі рішення суду, що був укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_4 , посвідчений ПН ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 1530 сторонами договору є відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та третя особа у справі ОСОБА_4 .

Тобто, всупереч правовому висновку ВС у подібній справі, позивач звернувся до суду із позовом тільки до однієї із сторін оскаржуваного правочину, що свідчить про те, що вказану позовну заяву пред`явлено до неналежного відповідача, що є окремою підставою для відмови у такому позові.

А, оскільки, відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24 травня 2019 року, що був укладений на підставі рішення суду, відсутні і підстави для витребування квартири у ОСОБА_2 , що є похідними від попередньої вимоги.

Вищевказані обставини та правове обґрунтування свідчить про те, що доводи скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мозгової Оксани Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 28 лютого 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук