ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1616/24 Номер провадження 22-ц/814/797/25Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов М.В.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гармаша Андрія Віталійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2024 року (час ухвалення рішення і дата складання повного текста судового рішення не зазначені) у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

установив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що у 2002 році ОСОБА_5 надав дозвіл позивачці проживати в його будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він переїздив в іншу місцевість, а вказаний будинок не мав для нього майнової цінності та потребував значних фінансових вкладень для його відбудови. З того часу і по теперішній час позивачка ОСОБА_1 , а в подальшому її чоловік та син, фактично проживають без реєстрації у вказаному будинку. Після смерті ОСОБА_5 спадщину одноособово прийняв його син ОСОБА_2 . З метою можливості повноцінно розпоряджатися та зареєструвати проживання у вказаному будинку, позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі адвокат Гармаш А.В., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що висновки суду першої інстанції суперечать змісту ст.344 ЦК України, оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 фактично своїми діями відмовився від права власності на спірну садибу, якою позивачка більше 20 років відкрито і добросовісно користується, утримує у придатному для експлуатації стані.

Суду на час ухвалення рішення не була відома позиція ОСОБА_2 , тож висновки суду грунтуються на припущеннях.

Суд не звернув уваги, що доказами фактичного користування спірним нерухомим майном є офіційно укладені договори на постачання комунальних послуг.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу інші учасники не скористалися.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 проживає без реєстрації з 2004 року за адресою: АДРЕСА_1 , в складі сім`ї: чоловік ОСОБА_3 , 1984 року народження, син ОСОБА_4 , 2006 року народження, що підтверджується довідкою про фактичне місце проживання від 25.04.2024, виданою старостою Пронозівського старостинського округу Градизької селищної ради В.Демченко (а.с.10).

Відповідно до довідки № 1666 від 12.11.2015 року, виданої виконкомом Пронозівської сільської ради Глобинського району Полтавської області, згідно з записом в погосподарській книзі за № 0173-1 Пронозівської сільської ради, за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент смерті значиться житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 , збудований в 1959 року і розташований на неприватизованій земельній ділянці розміром 0,25 га (а.с.11).

Аналогічно відповідно до виписки з погосподарської книги № 204/11-17/06 від 27.09.2024 року, згідно з записом в погосподарській книзі за № 2 за 2001-2005 року, номер особового рахунку № НОМЕР_1 , за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент смерті значиться житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно копії свідоцтва про смерть від 04.08.2003 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.64).

Із спадкової справи № 58/2012 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , вбачається, що спадкоємцем майна померлого за законом є ОСОБА_2 , який у встановлений законом строк прийняв спадщину (а.с.61-69).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 та члени її родини вселилися у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з дозволу ОСОБА_5 .

За таких обставин ОСОБА_1 могла і повинна була знати, що володіє чужою річчю та про відсутність у неї підстав для набуття права власності на житловий будинок, який належав ОСОБА_5 .

Сам по собі факт вселення та проживання позивачки та членів її сім`ї в цьому будинку не свідчить про добросовісність заволодіння ним.

Спірний будинок з господарськими будівлями успадкований ОСОБА_2 , який від спадщини не відмовлявся.

Спірне майно з часу заселення позивачки мало конкретного власника, сам факт користування позивачкою майном зі згоди власника не дає підстав для визнання за користувачами права власності за набувальною давністю.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги, керується такими міркуваннями.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно ч.4 та ч.5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 червня 2020 року (справа № 323/2677/17), від 10 лютого 2022 року (справа № 622/284/20), від 05 червня 2023 року (справа № 368/1297/20), від 25 квітня 2023 року (справі № 465/3716/18).

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2022 року (справа № 293/1061/21), від 15 червня 2023 року (справа № 359/8844/20), від 27 березня 2024 року (справа № 462/2756/18).

У постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року (справа №924/925/17), від 22 травня 2018 року (справа № 922/1574/17) зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження.

Як слідує з наявних у справі доказів позивачка вселилася у спірний будинок у 2002 році з дозволу власника ОСОБА_5 , при цьому справа не містить доказів про те, що останній вчинив дії, передбачені ст.347 ЦК України.

Отже, слід виходити з того, що позивачка заволоділа спірним будинком за волею його власника і завжди знала, хто є власником цього майна.

Після смерті ОСОБА_5 його син ОСОБА_2 прийняв спадщину і набув прав на цей будинок в порядку спадкування; аналогічним чином справа не містить доказів, що ОСОБА_2 відмовився від спадщини у порядку, встановленому ст. 1274 ЦК України.

Зі змісту заяви ОСОБА_2 , отриманої апеляційним судом, останній прийняв спадщину, не бажає оформляти будинок на себе, тому визнає позов, що свідчить про відсутність спору.

Наведені обставини у сукупності виключають можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні цього спору виконав вимоги ст.89, ст.264 ЦПК України та у відповідності до приписів зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставин і дослідженим доказам, у рішенні обґрунтував належним чином свої висновки по суті спору.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу адвоката Гармаша Андрія Віталійовича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 березня 2025 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І. Дорош

В.М. Триголов