ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 686/12159/23

провадження № 61-4549св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

у Хмельницькій області в особі Голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області Рокицького Володимира Володимировича, Головного управління Пенсійного Фонду України

в Хмельницькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Пенсійний фонд України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у складі колегії суддів Янчук Т. О.,

Грох Л. М., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Хмельницькій області в особі Голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області Рокицького В. В. (далі - Управління), Головного управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області (далі - Головне управління), третя особа - Пенсійний Фонд України (далі - ПФУ), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до наказу Управління від 01 серпня 2017 року № 202-к ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника відділу кадрів, шляхом переведення із Хмельницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, яке було припинено в результаті реорганізації шляхом приєднання до Управління. За наказом від 05 вересня 2017 року № 284-к його переведено на посаду начальника відділу юридичної роботи Управління.

Наказом від 02 січня 2018 року № 481-к ОСОБА_1 переведено на посаду начальника юридичного відділу Управління, на якій він пропрацював до 18 квітня 2023 року.

На виконання вимог пункту 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-ХІУ (в редакції Закону № 2620-ІХ від 21 вересня 2022 року) головою комісії з реорганізації Управління 16 січня 2023 року ОСОБА_1 ознайомлено з такими наказами: «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» без номера та дати; «Про попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду страхування України в Хмельницькій області про наступне їх вивільнення» від 16 січня 2023 року № 12-к, «Про попередження працівників управляння виконавчої дирекції Фонду страхування України в Хмельницькій області про наступне їх вивільнення» від 16 січня 2023 року № 13-к.

Не погодившись із змістом вказаних вище наказів, 18 січня 2023 року ОСОБА_1 на адресу голови комісії з реорганізації Управління направив зауваження до наказів від 16 січня 2023 року № 12-к та № 13-к, в якому звернув увагу на те, що ці накази є протиправними та підлягають скасуванню. Реакція від голови комісії з реорганізації Управління щодо скасування вказаних наказів не була відсутня.

Вказував, що згідно з наказом від 12 квітня 2023 року № 88-к ОСОБА_1 звільнено

з 18 квітня 2023 року з посади начальника юридичного відділу Управління відповідно до 1 пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів України про працю (далі - КЗпП України) у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників Управління. При звільнені йому виплачені розрахункові кошти та видано трудову книжку.

Позивач вважав дії відповідачів протиправними та такими, що суперечить вимогам трудового законодавства України, зокрема частини другої статті 40, статей 43, 49-2 КЗпП України, оскільки була порушена процедура звільнення позивача.

ОСОБА_1 також вважав, що при звільненні позивача відповідач порушив вимоги статті 49-2 КЗпП України, згідно з якою про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, але такого попередження позивачу особисто надано не було.

Звертав увагу, що позивач обраний до складу профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області, що підтверджується протоколом конференції від 20 лютого 2018 року № 2. Вказував, що профспілковий комітет не розглядав подання за підписом голови комісії з реорганізації Управління про надання згоди на звільнення позивача та не надавав згоди на звільнення від профспілкового комітету Хмельницької обласної організації профспілки працівників соціальної сфери України.

Зазначав, що як головою комісії з реорганізації Управління, так і його правонаступником ? Головним управлінням, не було належним чином виконано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача. Оскільки позивача не було переведено та зараховано до облікового складу Головного управління, який є правонаступником Управління, не запропоновано наявних вакантних посад чи іншої посади чи роботи, за відповідною професією чи спеціальністю, яку він міг би виконувати, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботи тощо, та яка з`явилася у правонаступника протягом періоду реорганізації Управління і яка існувала на день його звільнення.

Згідно з наданою відповідачем довідкою про середню заробітну плату від 17 квітня

2023 року № 305-03, середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням складає 815,48 грн. На думку позивача, у зв`язку з незаконним звільненням позивача, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення та по день ухвалення рішення судом з розрахунку 815,48 грн. на день.

Розмір моральної шкоди позивач мотивував тим, що під час вирішення питання про відшкодування йому такої шкоди, завданої неправомірним звільненням з посади начальника юридичного відділу, слід врахувати його соціальний статус особи з інвалідністю II групи та наявність проблем зі здоров`ям, яке значно погіршилося під час вчинення головою комісії з реорганізації Управління незаконних дій щодо процедури скорочення чисельності та штату працівників Управління (видання наказів без погодження з юридичним відділом, зокрема, відсутність особистого попередження про майбутнє звільнення та відсутність пропозицій щодо його працевлаштування, факту перебування позивача з 14 лютого до 25 лютого 2023 року на стаціонарному лікуванні) та факту незаконного звільнення.

Крім того, на його утриманні знаходиться неповнолітня донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, а також непрацююча дружина та мати - особа з інвалідністю III групи.

Таким чином, позивач вважав, що внаслідок незаконного звільнення йому спричинена моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зав`язків і потребі у додаткових зусиллях для організації позивачем свого життя та яка обґрунтована сильними душевними стражданнями внаслідок незаконного звільнення та втратою заробітку, що унеможливило нормальне медичне забезпечення позивача та фінансове забезпечення його сім`ї. На цій підставі з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості заподіяну відповідачем позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Виходячи з наведеного, позивач просив суд:

? скасувати наказ від 12 квітня 2023 року № 88-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Хмельницькій області;

? поновити ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Хмельницькій області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, з 19 квітня 2023 року та внести відповідні записи в трудову книжку;

? стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного, фонду України в Хмельницькій області, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення та до дня ухвалення рішення судом з розрахунку 815,48 грн на день з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів;

? стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 12 квітня 2023 № 88-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Хмельницькій області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Хмельницькій області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України

в Хмельницькій області, з 19 квітня 2023 року та внесено відповідні записи

до трудової книжки.

Стягнено з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу

в розмірі 85 625,40 грн з відрахуванням обов`язкових платежів.

Стягнено з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 6 700,00 грн.

Стягнено з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області в дохід держави судовий збір у розмірі 2 147,20 грн.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за 1 місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося

з порушенням вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, зокрема йому не запропоновано наявні у Головному управлінні ПФУ в Хмельницькій області вакантні посади, які позивач міг би обіймати відповідно до своєї кваліфікації. ОСОБА_1 обрано до складу профспілкового комітету первинної профспілкової організації, згода на звільнення позивача профспілкового комітету не надавалася. Таким чином, вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими. Також суд дійшов висновку, що внаслідок незаконного звільнення позивачеві завдано моральної шкоди, тому з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань, вимог розумності та справедливості на його користь стягнено моральну шкоду в розмірі 6 700,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 вересня

2023 року скасовано.

Закрито провадження у справі № 686/12159/23 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Хмельницькій області в особі Голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області Рокицького В. В., Головного управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області, третя особа - Пенсійний Фонд України, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулута відшкодування моральної шкоди.

Повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Роз`яснено позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів

з дня отримання ним постанови звернутись до апеляційного суду із заявою

про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд керувався тим, що

ОСОБА_1 , перебуваючи у відносинах з Управлінням, просив поновити його на аналогічній посаді, з якої його було звільнено у органі, правонаступником якого є Головне управління ПФУ, та який є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Отже, за предметом спору та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, а тому підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26 березня 2024 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року в указаній справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року та залишити в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 12 вересня 2023 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 188/741/23 та

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16-ц., від 06 лютого 2019 року у справі № 146/885/17-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 815/6096/17, від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 523/4139/17.

Провадження у суді касаційної інстанції

16 квітня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є частина друга статті 389 ЦПК України.

У травні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду у вересні 2024 року, Пенсійний фонд України просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до наказу Управління від 01 серпня 2017 року № 202-к ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника відділу кадрів шляхом переведення із Хмельницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, яке було припинено в результаті реорганізації шляхом приєднання до Управління.

Згідно з наказом від 05 вересня 2017 року № 284-к ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу юридичної роботи Управління.

Наказом від 02 січня 2018 року № 481-к ОСОБА_1 переведено на посаду начальника юридичного відділу Управління, на якій він пропрацював до 18 квітня 2023 року.

01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV (у редакції Закону № 2620-ІХ, що діє з 01 січня 2023 року) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.

Наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 16 січня 2023 року «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», прийнято рішення яким скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18 квітня 2023 року; комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України, з дотриманням вимог статті 49-4 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», положень Колективного договору, укладеного між виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України та Професійною спілкою працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування 29 жовтня 2020 року, повідомити Професійну спілку працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України щодо прийнятого рішення про масове вивільнення працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві та провести відповідні консультації; управлінню по роботі з персоналом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з дотриманням порядку і термінів, встановлених вимогами ст. 49-2 КЗпП України, персонально попередити працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про скорочення чисельності та штату працівників, та про наступне їх звільнення.

Управлінням 16 січня 2023 року прийнято наказ № 12-к «Про попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду страхування України в Хмельницькій області про наступне їх вивільнення».

16 січня 2023 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Хмельницькій області видало наказ № 13-к «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області», яким наказано: скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області з 18 квітня 2023 року відповідно до переліку, в тому числі, Старокостянтинівське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області; з дотриманням порядку і термінів, встановлених вимогами статті 49-2 КЗпП України, персонально попередити працівників усіх відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області про скорочення чисельності та штату працівників, та про наступне їх звільнення.

Згідно з наказом від 12 квітня 2023 року № 88-к за підписом голови комісії з припинення Управління ОСОБА_1 звільнено з 18 квітня 2023 року з посади начальника юридичного відділу Управління відповідно до пункту підп.1 п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання

про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених

у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду

за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав

та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувана постанова апеляційної інстанції відповідає

з огляду на таке.

За частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі

№ 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) зазначено: «юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 КАС України)».

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22), від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20) та інші).

У постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 712/4776/23 (провадження № 61-13644сво23) зазначено, що, «будь-які трудові правовідносини мають приватноправову природу, оскільки виникають на добровільній основі між двома рівноправними суб`єктами на підставі трудового договору. Підпорядкування працівника роботодавцеві в межах цих відносин має договірний, а не адміністративний характер. Єдиний виняток - це правовідносини щодо проходження публічної служби, зокрема державної служби.[…]

[…] Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

До справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19, провадження № 14-118цс20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 635/551/17 (провадження № 14-79цс20) зазначила, що спір між фізичною особою, яка претендує на зайняття посади державної служби, та органом державної влади, до компетенції якого належить прийняття рішення про таке призначення, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 426/160/14, від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/33941/16, на які посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що відносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням регламентуються нормами адміністративного законодавства, а спори, які виникають із таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.»

Обміркувавши викладене, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зазначила, що:

внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинилася, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування);

спори, які пов`язані із поновленням працівників, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та його виконавчої дирекції шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на посадах, вакантний перелік яких віднесено до посад державної служби в органах Пенсійного фонду України, стосуються прийняття на публічну службу та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

У справі, яка переглядається, встановлено, що:

01 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ, яким вирішено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування наказу Управління від 12 квітня 2023 року № 88-к про звільнення його з посади начальника юридичного відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Хмельницькій області у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та поновлення на посаді.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами існує спір із публічно-правових відносин, який з врахуванням суб`єктного складу його учасників та правовідносин, що виникли між сторонами, має розглядатися за правилами адміністративної юрисдикції.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин,

які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів

у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження

№ 14-43цс22).

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі

№ 188/741/23 (провадження № 61-13644сво23)та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 146/885/17-ц (провадження

№ 14-436цс18), від 27 лютого 2019 року у справі № 815/6096/17 (провадження

№ 11-1282апп18), від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження

№ 14-162цс19), від 11 вересня 2019 року у справі № 523/4139/17 (провадження

№ 14-328цс19), від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16-ц (провадження № 14-367цс18), оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними.

У постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 188/741/23 Верховний Суд за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, дійшов висновку, що доводи касаційної скарги щодо правильності закриття провадження у цивільній справі з огляду на те, що вимоги ОСОБА_1 стосуються поновлення на роботі в Головному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області на посаді державної служби, що є різновидом публічної служби, є безпідставними, оскільки такі доводи не узгоджуються з положеннями частини першої статті 235 КЗпП України, а крім того ОСОБА_1 на момент звільнення не перебувала на державній (публічній) службі, однак у Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 712/4776/23 (провадження № 61-13644сво23) дійшов протилежного висновку за аналогічних обставин справи.

У справі № 559/321/16-ц (провадження № 14-367цс18) розглядався спір за позовом ОСОБА_3 до Дубенської виховної колонії, Дубенської ЗОШ № 9 про визнання неправомірною зміну істотних умов праці, поновлення попередніх умов праці, стягнення втраченого заробітку (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 28 листопада 2018 року).

У справі № 146/885/17 (провадження № 14-436цс18) розглядався спір за позовом ОСОБА_3 до Вапнярської селищної ради в особі селищного голови Горенюка О. П. про визнання неправомірними та скасування розпоряджень, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2019 року).

У справі № 815/6096/17 (провадження № 11-1282апп18) розглядався спір за позовом ОСОБА_3 до директора Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року).

У справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162цс19) розглядався спір за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Управління ДКСУ у м. Хмельницькому, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна судова адміністрація України, про відшкодування збитків, завданих прийняттям неконституційного акта (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року).

У справі № 523/4139/17 (провадження № 14-328цс19) розглядався спір за позовом члена первинної профспілкової організації ВОСТ ВАТ «Одеський завод «Центролит» ОСОБА_2 до первинної профспілкової організації ВОСТ ВАТ «Одеський завод «Центролит» про визнання протоколів і рішення незаконними та їх скасування, відшкодування майнової та моральної шкоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року).

Таким чином, порівнювані правовідносини не є подібними, різняться підставами

і предметами позовів, що вказує на відмінність норм, відповідно до яких вирішується спір. Тому посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року у справі № 188/741/23 (провадження № 61-13644сво23)та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16-ц (провадження № 14-367цс18), від 06 лютого 2019 року у справі № 146/885/17-ц (провадження № 14-436цс18), від 27 лютого 2019 року у справі № 815/6096/17 (провадження № 11-1282апп18), від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162цс19), від 11 вересня 2019 року у справі № 523/4139/17 (провадження № 14-328цс19), є нерелевантним.

Саме по собі посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом

не встановлено.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними,

не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав

для скасування оскарженого судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої

та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
С. О. Карпенко
І. М. Фаловська