ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 199/1883/23

провадження № 61-4938св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів: Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Самара-Капітал»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2023 року під головуванням судді Богун О. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Канурної О. Д., Халаджи О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Самара-Капітал» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви просила:

- стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 09 серпня 2021 року у розмірі 20 000 000 грн;

- в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 09 серпня 2021 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка становить 20 000 000 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, який був переданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Самара-Капітал» (далі - ТОВ «Самара-Капітал») в іпотеку на підставі іпотечного договору б/н від 09 серпня 2021 року: громадський об`єкт з торгівельними та побутовими приміщеннями загальною площею

1 464,8 кв. м під літ. А, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, шляхом продажу предмета іпотеки на електронному аукціоні у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, яка буде визначена при примусовому виконанні рішення на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що відповідно до укладеного договору позики від 09 серпня 2021 року ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти у розмірі 20 000 000 грн, які зобов`язувався повернути у повному обсязі не пізніше 09 серпня 2026 року.

Пунктом 18 вищезазначеного договору позики сторони узгодили, що виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується шляхом передачі в іпотеку ТОВ «Самара-Капітал» належного ОСОБА_2 на праві приватної власності нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, номер запису про право власності: 43349608.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 09 серпня 2021 року ОСОБА_1 та ТОВ «Самара-Капітал» уклали та нотаріально посвідчили іпотечний договір б/н від 09 серпня 2021 року, відповідно до якого ТОВ «Самара-Капітал» передало в іпотеку нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, номер запису про право власності: 43349608, яке на праві власності належить ОСОБА_2 .

05 квітня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до договору позики від 09 серпня 2021 року, відповідно до якої сторони внесли зміни до договору позики від 09 серпня 2021 року.

Того ж дня ОСОБА_1 вручила директору ТОВ «Самара-Капітал» ОСОБА_3 повідомлення щодо внесення змін до договору позики та вручила копію додаткової угоди від 05 квітня 2022 року до договору позики б/н від 09 серпня 2021 року.

На підставі абз. 2 п. 4 договору позики (в редакції додаткової угоди від 05 квітня

2022 року до договору позики) 05 жовтня 2022 року у ОСОБА_2 настав строк виконання зобов`язання з повернення ОСОБА_1 50 % від суми позичених коштів, а саме 10 000 000 грн. ОСОБА_2 в строк 05 жовтня 2022 року взяті на себе зобов`язання із поверненням ОСОБА_1 вищезазначеної суми не виконав.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська рішенням

від 03 травня 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 11 липня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики б/н від 09 серпня 2021 року у розмірі 20 000 000 грн в рахунок погашення заборгованості за договором позики б/н від 09 серпня 2021 року, який був укладений між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 та становить 20 000 000 грн.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики № б/н від 09 серпня 2021 року на користь ОСОБА_1 , яка становить 20 000 000 грн звернув стягнення на предмети іпотеки, що належить ТОВ «Самара-Капітал» на підставі акта приймання-передачі у власність ТОВ «Самара-Капітал» нерухомого майна, яке є внеском до статутного капіталу, серія та номер: 874,875, виданий 10 грудня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Васильєва Я. О. і яке було передане в іпотеку на підставі іпотечного договору № б/н від 09 серпня 2021 року: громадський об?єкт з торгівельними та побутовими приміщеннями, загальною площею 1 464,8 кв. м (громадський об?єкт з торгівельними та побутовими приміщеннями - літера А), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1, шляхом продажу предмета іпотеки на електронному аукціоні у межах процедури виконавчого провадження передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, яка буде визначена при примусовому виконанні рішення на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури в інтересах держави та Української територіальної громади в особі Української міської ради Обухівського району Київської області, залишив без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 03 травня 2023 року без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав, що ні ОСОБА_2 , як позичальник за договором позики від 09 серпня 2021 року, ні ТОВ «Самара-Капітал», як іпотекодавець за іпотечним договором від 09 серпня 2021 року, не виконали взяті на себе зобов`язання, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про порушення правил підсудності та застосування виключної підсудності, оскільки спір стосується звернення стягнення на нерухоме майно, апеляційний суд вказував, що відповідно до частини сьомої статті 30 ЦПК України у випадку об`єднання позовних вимог щодо укладання, зміни, розірвання і виконання правочину з вимогами щодо іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, спір розглядається судом за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов`язання.

Вважав, що оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики були об`єднані з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, спір розглядався за місцезнаходженням відповідача ОСОБА_2 , отже доводи апеляційної скарги з цього питання є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незалучення до участі у справі

№ 199/1883/23 власника спірного майна - Української міської ради Обухівського району Київської області, апеляційний суд вказував, що на час укладення іпотечного договору від 09 серпня 2021 року відповідно до його пункту 1.4 власником нерухомого майна на момент передачі було ТОВ «Самара-Капітал». На час розгляду справи нерухоме майно також було зареєстровано за ТОВ «Самара-Капітал», а тому підстав для залучення до участі у справі Української міської ради Обухівського району Київської області у суду першої інстанції не було. Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду представники сторін також не оспорювали цей факт.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, в якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити до Обухівського районного суду Київської області за визначеною підсудністю.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду викладених у постановах від 25 травня 2020 року у справі № 643/4648/18,

від 10 жовтня 2019 року у справі № 366/3185/18, від 17 жовтня 2019 року у справі

№ 461/6956/17 та від 11 липня 2019 року у справі № 462/7217/18 щодо виключної підсудності у справах, спір у яких виник з приводу нерухомого майна.

Вказує, що Верховний Суд виклав у постановах від 31 січня 2024 року у справі

№ 201/4160/19, від 23 листопада 2022 року у справі № 352/1331/20, від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц, від 13 липня 2023 року у справі № 5015/118/11 правові висновки щодо обсягу процесуальних прав позивача на зміну (доповнення) предмета та підстав позову на які суди не звернули увагу також.

Місцевий суд, постановляючи ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначаючи справу до судового розгляду не вирішив питання про прийняття уточненої позовної заяви з попереднім його дослідженням на предмет відповідності вимогам статей 175-177 ЦПК України.

Додатково зауважує, що суди не дослідили реальність договору позики, адже отримання ОСОБА_2 коштів у розмірі 20 000 000 грн підтверджене лише розпискою та перевищує граничний розмір суми розрахунків між фізичними особами.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Спасова І. Г. звернулась до Верховного Суду із відзивом у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення питання про підсудність цієї справи Амур-Нижньодніпровському районному суду

м. Дніпропетровська правильні.

Додатково вказує, що до 07 грудня 2022 року Українська міська рада Обухівського району Київської області не була власником спірного майна, а тому висновки апеляційного суду в цій частині правильні також.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 25 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська.

01 липня 2024 року цивільна справа № 199/1883/23 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 03 лютого 2025 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

У постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 зазначено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі 923/1061/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 925/185/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19.

У постанові Верховного Суду 18 травня 2022 року у справі № 570/5639/16-ц (провадження № 61-19440св21) зроблено правовий висновок, що зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. Колегія суддів Верховного Суду у вказаній справі № 570/5639/16-ц не погодилася із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо повернення заяви про зміну предмета позову і вважає, що позивач має право на уточнення позовних вимог, враховуючи приписи статей 13, 175, 197 ЦПК України, якими передбачено виключне право позивача на визначення предмета та підстав спору, а також способу захисту порушеного права та інтересу. У цьому випадку суди не врахували вимоги статті 189 ЦПК України, за якими одним із завдань підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Ураховуючи викладене, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/обраних способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не повною мірою забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі.

Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які сукупно дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

У справі, яка переглядається, у первісно поданій позовній заяві предметом позову була вимога про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів у сумі 20 000 000 грн, а 27 березня 2023 року ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву, яка за своїм змістом є заявою про збільшення позовних вимог, яка зареєстрована судом та приєднана до матеріалів справи, де позивач просила звернути стягнення на предмет іпотеки.

Зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що суд першої інстанції розглянув вимоги заяви про збільшення позовних вимог, а тому аргумент касаційної скарги про те, що постановляючи ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначаючи справу до судового розгляду місцевий суд не вирішив питання про прийняття уточненої позовної заяви, яка за своїм змістом є заявою про збільшення позовних вимог не заслуговує на увагу та спростовуються матеріалами справи та змістом оскарженого рішення суду першої інстанції.

Разом із тим колегія суддів вважає прийнятним довід касаційної скарги про те, що місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, не застосував правила виключної підсудності у спорах, які виникають з приводу нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стаття 27 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 442/4490/18 та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 366/3185/18.

Правила про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (наприклад, звернення стягнення на нерухоме майно, передане в заставу іпотечне майно, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним тощо). Виходячи з аналізу вищезазначеного, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Отже, спори, що пов`язані із зверненням стягнення на передане в заставу іпотечне майно пред`являються до суду за місцезнаходженням майна.

З матеріалів цієї справи відомо, що ОСОБА_1 окрім вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, до якої застосовуються загальні правила підсудності, також заявила вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки - громадський об`єкт з торгівельними та побутовими приміщеннями загальною площею 1 464,8 кв. м під літ. А, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до якої застосовується правила виключної підсудності.

Ураховуючи, що у цій справі позивач просила разом із вимогою про стягнення боргу також звернути стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно, який має пред`являтися за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна за правилами виключної підсудності, тобто має місце конкуренція правил підсудності, висновок суду першої інстанції про дотримання позивачем правил виключної підсудності, з яким погодився апеляційний суд, є таким, що не відповідає нормам ЦПК України.

З огляду на наведене аргументи касаційної скарги прокурора у цій частині колегія суддів вважає прийнятними.

Також колегія суддів зазначає, що апеляційний суд припустився порушення норм процесуального права, оскільки не врахував приписи пункту 5 частини першої статті 374 ЦПК України де зазначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції.

Ураховуючи викладене, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд за виключною підсудністю до Обухівського районного суду Київської області.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до Обухівського районного суду Київської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді А. І. Грушицький

Є. В. Петров

В. В. Пророк

О. М. Ситнік