РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 295/776/24

Провадження № 2/293/30/2025

27 лютого 2025 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі судді Лось Л.В.

за участі секретаря судового засідання Тишкевич К.Б.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Черняхів справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Орган опіки та піклування Житомирської міської ради

2. Орган опіки та піклування Черняхівської селищної ради

про визначення місця проживання дитини

ВСТАНОВИВ:

Процесуальні дії по справі.

16.01.2024 ОСОБА_1 звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовною заявою до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини з матері, за змістом якої просить:

- позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 3000,00 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття;

- визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишивши доньку на подальше виховання та утримання при батькові.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 23.01.2024 справа передана за підсудністю до Житомирського районного суду Житомирської області.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 19.02.2024 суд передав справу за підсудністю до Черняхівського районного суду Житомирської області.

19.03.2024 вказана справа надійшла до Черняхівського районного суду Житомирської області.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2024 справа № 295/776/24 передана судді Лось Л.В.

Ухвалою від 21.03.2024 суд позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав залишив без руху та надав позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

09.04.2024 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 21.03.2024 надійшла заява про усунення недоліків, та заява про зміну предмета позову, за змістом якої позивач просить суд:

- позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- припинити стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно судового наказу, виданого Богунським районним судом м. Житомира 21 липня 2022 року по справі № 295/6032/22.

Ухвалою від 15.04.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.Розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження.Підготовче засідання призначив на 13.05. 2024.

Одночсно п.4 цієї ухвали суд постановив залучити до розгляду справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

- орган опіки та піклування Житомирської міської ради; орган опіки та піклування Черняхівської селищної ради.

Ухвалою від 13.05.2024, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 13.05.2024 суд відклав підготовче судове засідання на 24.06.2024.

23.05.2024 на адресу суду від представника відповідача надійшов зустрічний позов до ОСОБА_1 про встановлення місця проживання малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з її матір`ю ОСОБА_3 , у АДРЕСА_1 .

24.06.2024 представник позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву про зміну предмету позову відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України, за змістом якої просить:

- визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишивши доньку на подальше виховання та утримання при батькові;

- припинити стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно судового наказу, виданого Богунським районним судом м. Житомира 21 липня 2022 року по справі №295/6032/22.

Ухвалою від 24.06.2024, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 24.06.2024, суд оголосив перерву в судовому засіданні до 03.07.2024.

03.07.2024 розгляд справи не відбувся з підстав перебування головуючої судді - Лось Л.В., у нарадчій кімнаті по кримінальному провадженні № 293/1470/18 про обвинувачення ОСОБА_5 за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України. Наступне підготовсе судове засідання призначено на 12.08.2024.

Ухвалою від 12.08.2024 суд прийняв до розгляду заяву представника позивача ОСОБА_2 про зміну предмету позову від 24.06.2024.

Вказаною вище ухвалою суд аткож прийняв та об`єднаав в одне провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Наступне підготовче судове засідання, суд ухвалою від 12.08.2024, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 24.06.2024, відклав на 17.09.2024.

Ухвалою від 17.09.2024, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 17.09.2024, суд відклав підготовче судове засідання на 10.10.2024.

Ухвалою від 10.10.2024 суд, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, залишив без розгляду первісний позов в частині вимоги про припинення стягнення аліментів та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Ухвалою від 10.10.2024, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 10.10.2024, суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 11.11.2024.

Ухвалою від 11.11.2024, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 11.11.2024, суд відклав розгляд справи по суті на 26.11.2024.

Ухвалою від 26.11.2024, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 26.11.2024, суд оголосив перерву в судовому засіданні до 18.12.2024.

Ухвалою від 18.12.2024, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 18.12.2024, суд за клопотанням представника позивача відклав розгляд справи по суті на 16.01.2025.

Ухвалою від 16.01.2025, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 16.01.2025, суд відклав розгляд справи по суті на 04.02.2025.

Ухвалою від 04.02.2025, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 04.02.2025, суд за клопотанням третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради відклав розгляд справи по суті на 27.02.2025.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позовні вимоги,з урахуванням зміни предмету позову, мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12.04.2021 розірваний.

У шлюбі в сторін ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась донька - ОСОБА_4 .

Відповідно до судового наказу, виданого Богунським районним судом м.Житомира від 21.07.2022 з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дочки.

Позивач зазначає, що після розлучення дочка проживала разом з відповідачем, а з квітня 2023 переїхала на проживання до нього.

Пояснює, що проживає з донькою в будинку свого батька- ОСОБА_6 , де й зареєстроване їх місце проживанн разом із дочкою.

Зазначає, що виконавчим комітетом міської ради, як органом опіки та піклування, визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 разом з батьком ОСОБА_1 .

Позивач доводить, що відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно малолітньої доньки ОСОБА_4 , не піклується про неї, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, що шкодить інтересам дитини. Зловживає алкогольними напоями та наркотичними засобами.

За даними позивача саме після заявлених вимог про позбавлення батьківських прав відповідач почала проявляти інтерес до дитини, спілкуватися з нею, забирати її за місцем свого проживання, у чому він не чинить їй перешкоди, проте дочка завжди просить забрати її і не віддавати матері.

Позивач доводить, що він як батько в повному обсязі може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

У будинку, де вони проживають з дочкою створені належні та комфортні умови для її виховання та розвитку. Позивач офіційно працевлаштований та має стабільний дохід.

Оскільки дитина знаходиться на повному утриманні та вихованні позивача, а відповідач належної участі у її вихованні не приймає, не в змозі надати належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення та забезпечити нормальні безпечні для здоров`я дитини умови проживання, позивач змушений звернутися до суду для визначення місця проживання дитини разом з ним, що відповідатиме інтересам дитини.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали поданий позов, просили його задовольнити та визначити місце проживання дочки сторін разом з батьком (позивачем). При цьому, зокрема, зважити на наданий органом опіки та піклуввання висновок від 05.02.2025, згідно з якими визначено за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком.

Представник позивача в судовому засіданні просила також суд врахувати висновок за результатами психологічного дослідження, про долучення якого до матеріалів справи просила у клопотанні від 26.11.2024.

Відповідач в судовому засіданні заперечень щодо прийняття вказаних доказів стороною позивача не висловила.

Суд відмовив у прийнятті до розгляду поданих позивачем 26.11.2024 доказів, про що постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання від 27.02.2025 в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України.

Відмовляючи у прийнятті доказів від позивача до розгляду суд виходив з такого.

Так, за змістом положень частини другої та четвертої статті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадків, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх клопотанням.

Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.

Норми цивільного процесуального законодавства не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Відповідно до ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Натомість представник позивача при подачі суду додаткових доказів, які не були подані разом із завою по суті заявлених вимог про визначення місця проживання дитини від 24.06.2024, клопотання про поновлення пропущеного строку не подала та жодних доказів, які б вказували на поважність причин неподання доказів у строк, встановолений ч.ч. 2,8 ст. 83 ЦПК України не навела та відповідно не подала.

Відповідач в судовому засіданні не заперечила проти позову. Вказала, що не заперечує проти того, щоб дочка проживала разом з батьком, не бажає змінювати місце проживання дитини, зазначивши, що це вибір дитини.

Пояснила, що спілкується з дочкою, відповідач перешкод у спілкуванні з дитиною не чинить.

Відповідач в порядку ст. 178 ЦПК України письмового відзиву на позовну заяву про визначення місця проживання дитини не подала.

Представник віповідача в судове засідання не з`явився, у заяві від 11.11.2024 розгляд справи просив здійснювати у його відсутності (а.с.238 т.1).

Представники третіх осіб - Органу опіки та піклування Житомирської міської ради та органу опіки та піклування Черняхівської селищної ради, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно.

У заявах, які мають місце у матеріалах справи, просили розгляд справи проводити у їх відсутності (а.с.60 т.1, а.с.62 т.2).

Представник Органу опіки та піклування Житомирської міської ради у заяві від 10.02.2025 вказав, що при прийнятті рішення підтримує висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, затверджений 05.02.2025.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи що учасники справи повідомлені належним чином та своєчасно, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надійшло, суд дійшов висновку про розгляд справи без участі третіх осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В ході розгляду справи, суд відповідно до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

У судовому засіданні від 27.02.2025 відповідно до ч.6 ст. 259, ст. 268 ЦПК України, суд оголосив скорочене (вступну та резолютивну частину) рішення суду.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 12.04.2021 у справі № 295/3271/21 розірваний шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , зареєстрований 20.09.2011 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управліня юстиції, за актовим записом №1772 (а.с.4 т.1).

Сторони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_4 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.5 т.1).

Відповідно до копії судового наказу, виданного Богунським районним судом м. Житомира від 21.07.2022 у справі №295/6032/22 з ОСОБА_1 (позивач) на корсить ОСОБА_3 (відповідач) стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі частки заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 30.06.2022 до досягнення дитиною повноліття (а.с.6 т.1).

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого проваджння від 14.09.2022, державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження №69854690 з виконання судового наказу №295/6032/22, виданого 06.09.2022 Богунським районним судом м. Житомира (а.с.7 т.1).

За даними довідок №159 від 08.07.2021 та №10-14/5479 від 05.05.2021 ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_4 , 2014 р.н., зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8,9 т.1).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 (а.с.12 т.1), затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 05.07.2023 №866 (а.с.13 т.1), виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, визначив місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з батьком ОСОБА_1 .

При затвердженні такого висновку орган опіки та піклування виходив з інтересів дитини, враховуючи час проживання дитини з батьком, їх місце проживання, умови проживання, виховання та розвитку дитини, створені батьком, його матеріальний стан, місце навчання дитини (за місцем проживання).

За даними копії довідок ліякарів-наркологів від 09.05.2024 КНП "Черняхівське ТМО" та КНП "Обласний медичний спеціалізований центр" Житомирської обласної ради ОСОБА_3 (відповідач) на обліку в наркологічному кабінеті КНП "Черняхівське ТМО" не перебуває, на момент огляду психічні та поведінкові розлади, пов`язані із зловживанням алкогольними напоями, наркотичними засобами, психотропними речовинами на момент огляду відсутні (а.с.103 т.1).

Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 10.05.2024 ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , за якою проживає і ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , умови проживання за вказаною адресою задовільні, продуктами харчування забезпечені, проживають за рахунок заробітної плати. ОСОБА_3 працює продавцем. За результатами, проведеної профілактичної бесіди, повідомлено, що Віолетта приїздить на вихідні та канікулярні дні (а.с.104 т.1).

Згідно із висновком виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 (а.с. 65 т.2), затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 05.02.2025 №125 (а.с.64 т.2), орган опіки та піклування уважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , з батьком ОСОБА_1 .

За змістом наданого висновку, зокрема, встановлено, що при спілкуванні з працівниками служби в телефонному режимі ОСОБА_9 щодо визначення місця проживання дочки з батьком повідомила, що поважає думку дочки ОСОБА_4 , яка бажає проживати з батьком, та не бажає всупереч волі дитини змінювати її місце проживання, зазначивши, що має змогу безперешкодно бачитися та спілкуватися з дитиною.

При спілкуванні з ОСОБА_4 , остання повідомила, що бажає проживати з батьком.

Позивач доводить, що оскільки дитина знаходиться на повному утриманні та вихованні позивача, бажає проживати з ним, відповідач належної участі у її вихованні не приймає та не в змозі надати належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення та забезпечити нормальні безпечні для здоров`я дитини умови проживання, позивач змушений звернутися до суду для визначення місця проживання дитини разом з ним, що відповідатиме інтересам дитини.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Предметом спору у даній справі є визначення місця проживання малолітньої дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 159 СК України встановлено, що у разі, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей".

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 151, 153 СК України).

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, що визначено ч. 1 ст. 160 СК України. І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, як визначено ч. 1 ст. 161СК України.

За змістом положень, зокрема, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 8, 18, 161 СК України, ст. ст. 2, 4, 19, 184 ЦПК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи, судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (діти).

На час пред`явлення позову до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, питання щодо проживання дитини з батьком між батьками дитини було врегульоване за взаємною згодою відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи та не змінилися на час розгляду справи в суді.

Разом з тим, самостійне визначеня сторонами місця проживання їхньої спільної дочки з батьком, вказує і зареєстроване місце проживання дитини з останнім.

Окрім того, на час пред`явлення позову мав місце і висновок органу опіки та піклування, затвердженй рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 2023 року, яким визначено місце проживання дитини сторін з батьком, який є діючим та відповідачем не оспорювався.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідач заперечує або вчиняє дії, які б свідчили, що вона не погоджується з тим, що їх спільна дитина проживає разом з батьком, позивач суду не надав.

Навпаки, відповідач в судовому засіданні зазначила, що не заперечує та не заперечувала, місце проживання дочки з батьком, оскільки саме дочка обрала з ким бажає проживати.

Крім того зі змісту висновку органу опіки та піклування Житомирської міської ради від 05.02.2025 видно, що під час засідання комісії з питань захисту прав дитини від 28.01.2025 відповідач також повідомила, що не заперечує проти того, щоб дитина проживала разом із батьком та не бажає всупереч волі дитини змінювати її місце проживання.

Отже, будь-яких підстав виснувати, що право батька дитини на визначення місця проживання дочки разом з ним відповідачем не визнається чи заперечується в ході розгляду справи судом не встановлено та позивачем належними та допустими доказами не доведено, що з даного приводу між сторонами існував спір на момент звернення позивача до суду, який продовжує існувати на момент розгляду справи в суді.

Матеріали справи не містять будь-яких належних доказів, які б свідчили про бажання матері (відповідача) і волю щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю.

За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з позивачем, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання (матір`ю чи батьком), оскільки мати дитини (відповідач) не вимагає від позивача змінити її місце проживання.

При цьому, суд не розцінює поданий зустічний позов відповідача, як виниклий спір щодо місця проживання дитини, оскільки такий позов поданий на позовні вимоги позивача про позбавлення її батьківських прав та який при зміні позивачем предмету позову (визначення місця проживання дитини) залишений без розгляду за заявою відповідача (позивача за зустрічним позовом).

Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Стосовно наявного висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини сторін із батьком (позивачем) від 05.02.2025, суд уважає за необхідне зазначити про таке.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Надаючи оцінку вказаному вище висновку органу опіки та піклування, наданого суду про розв`язання спору щодо місця проживання дитини, суд зазначає, що у такому висновку відсутні повні відомості щодо обстежених умови проживання обох батьків дитини, не врахований їх мановий стан, виниклі відносини у сім`ї між батьками та дитиною, не наведено переваг батька перед матір`ю щодо проживання дитини саме з батьком, відсутні пояснення чому прийняте саме таке рішння органу.

Тобто вказаний висновок не містять відомостей, необхідних суду для прийняття рішення, яке було б найкращим для дитини.

За наведених обставин суд висновок органу опіки та піклування визнає неповним та необ`єктивним.

Однак, зважаючи на те, що зазначений висновок не суперечить встановленим обставинам справи та не оспорюється сторонами, а тому такий висновок судом прийнято до уваги, зокрема, в частині висловленої позиції сторони відповідача (матері дитини) стосовно місця проживання дитини.

Поряд із цим аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначений статтею 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Підсумовуючи встановлені судом обставини суд дійшов висновку, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати на час вирішення спору в суді. Мати дитини в свою чергу не вимагала в установленому законом порядку (через орган опіки та піклування або в судовому порядку) та на час вирішення спору не вимагає зміни місця проживання дитини на проживання з матір`ю.

З урахуванням наведеного, суд дійшов переконання, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із батьком, тобто право позивача станом на момент звернення до суду діями відповідача не порушено і не оспорюється, зокрема, і на момент розгляду справи в суді відсутнє порушене право позивача, що вказує на те, що у позивача відсутнє право, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Окрім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своєму листі від 24.01.2024 року за вих. № 172/0/208-24 (а.с.68), з метою забезпечення методичною інформацією з питань правозастосування, звертав увагу на ту обставину, що під час дії правового режиму воєнного стану перед судовою системою постали виклики, зокрема, під час розгляду сімейних спорів, пов`язаних з такими відносинами. Серед таких викликів - зростання кількості справ позовного провадження про визначення місця проживання дитини з батьком, в яких позов батька наперед визнається мамою дитини.

За викладених фактичних обставин, оскільки суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, відтак відмовляє у задоволені позову.

Розподіл судових витрат

В порядку п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13,79,81, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Орган опіки та піклування Житомирської міської ради (адреса місця знаходження: майдан С.П. Корольова, 4/2, м. Житомир, 10014)

2. Орган опіки та піклування Черняхівської селищної ради (адреса місця знаходження: майдан Рад 1, с-ще Черняхів Житомирський район Житомирська область, 12301, )

Повне рішення складено 05.03.2025.

Суддя Людмила ЛОСЬ

Окрім того, суд ухвалючи рішення про відмову у прийняття доказів від позивача, вважає за необхідне зазначити, що висновок за результатами психологічного дослідження від 28.10.2024 не містить інформацію щодо предмета доказування, а тому не може бути належним доказом у цій справі. Слід зазначити, що при наданні такого висновку у психолога не перебували на дослідження матеріали справи, остання особисто не спілкувалася ні з матір`ю, ні з батьком дитини. Висновок психолога містить лише загальні висновки про зв`язок матері і батька з дитиною такого віку з її слів, без урахування фактичних обставин цієї справи.