КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 761/23560/23

номер провадження 22-ц/824/2329/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача Поцеловкіна О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року /суддя Волошин В.О./

у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК» про скасування наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2023р. позивач ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-18 т. 1) до відповідача ТОВ «ДТЕК», в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати Наказ відповідача від 04 квітня 2022р. № 39-к «Про призупинення дії трудового договору» в частині, що стосується позивача (далі по тексту - вимога № 1);

- поновити з 05 квітня 2022р. дію трудового договору позивача з відповідачем (далі по тексту - вимога № 2);

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня ухвалення судом рішення по справі (далі по тексту - вимога № 3);

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити позивачу заохочувальні та компенсаційні виплати належні йому за результатами успішного щорічного оцінювання діяльності за 2021р. (далі по тексту - вимога № 4);

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, що підлягають оплаті у разі задоволення позову в розмірі, встановленому судом на підставі поданих протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів (далі по тексту - вимога № 5);

- рішення суду в частині поновлення дії трудового договору та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць допустити до негайного виконання (далі по тексту - вимога № 6).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року позов залишено без задоволення. /т. 2 а.с. 69-76/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши вимоги позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 13(1) ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в частині обставин, які слід встановити, а також неправильно оцінив докази, які стосуються наказу від 04.04.2022 № 39-к. Зазначав, що роботодавець може призупинити трудовий договір із своїм працівником за умови наявності трьох обов`язкових вимог: роботодавець має перебувати у таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику; працівник має перебувати у таких обставинах, коли він не може виконати роботу для роботодавця; неможливість обох сторін трудових відносин виконувати свої обов`язки за трудовим договором повинна бути пов`язана із збройною агресією проти України. Позивач разом з позовом надав докази, що у зв`язку з призупиненням дії трудового договору відповідач відключив позивача від корпоративної системи, зокрема відповідач деактивував його обліковий запис ІНФОРМАЦІЯ_1 і заблокував доступ до корпоративних застосунків. Суд першої інстанції не врахував заяви по суті Товариства у яких відповідач не заперечував, що дирекція з інновацій надалі функціонує, має доступ до офісу і в роботі є інноваційні проєкти, а діяльність усього структурного підрозділу не припинялася. Також відповідачем не заперечувалося, що до призупинення трудового договору на Товаристві запроваджений режим дистанційної роботи. Наголошував, що в матеріалах справи немає доказів (у тому числі належних) щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією проти України та прийняттям відповідачем наказу від 04.04.2022 № 39-к.

Представник ТОВ «ДТЕК» Поцеловкіна О.В. звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість її вимог. Вказувала, що штатна чисельність ТОВ «ДТЕК» з початку війни зменшилась з 246,85 штатних одиниць до 122,05, що свідчить про суттєве скорочення штатної чисельності працівників не тільки Дирекції з інновацій, а й компанії вцілому. Суд першої інстанції дослідив можливість позивача виконувати роботу і як вірно зазначив, представник позивача не міг пояснити суду, станом на 24 лютого 2022 р., в яких проектах, які були на виконанні в дирекції з інновацій відповідача, працював безпосередньо позивач, як і не міг пояснити суду, які трудові (посадові) обов`язки повинен був виконувати позивач. На початок повномасштабного вторгнення РФ до України, позивачем була завершена участь в тих проектах, в яких він був задіяний. Відповідач правомірно видав Наказ від 04 квітня 2022 р. N 39-к "Про призупинення дії трудового договору" в частині, що стосується позивача. Крім того, станом на час розгляду апеляційної скарги, позивач подав заяву про звільнення з посади менеджера з інновацій, яка була задоволена відповідачем, що додатково свідчить про його не бажання, або неможливість виконувати трудові обов`язки в ТОВ «ДТЕК».

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся з відповіддю на відзив, наполягаючи на доводах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 04 квітня 2022 р. відповідачем було видано наказ № 39-к (а.с. 191 т.1), відповідно до п. 1 якого було призупинено дію трудового договору з позивачем ОСОБА_2 , таб. № 180306 менеджером у прямому підпорядкуванні директору з інновацій з 05 квітня 2022р. у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання роботи на період дії воєнного стану, введеного Президентом України відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 2 вказаного наказу було встановлено, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат на час призупинення дії трудового договору здійснюється в порядку, встановленому ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

05 квітня 2022 р. позивачу на корпоративну електронну пошту (ІНФОРМАЦІЯ_1) надійшов електронний лист від дирекції з персоналу, соціального розвитку та екології, яким було повідомлено позивачу про призупинення з ним дії трудового договору (а.с. 19 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що в досудовому порядку позивач звертався до відповідача, з листами - заявами (23 травня, 15 серпня, 31 жовтня 2022р., 01 лютого 2023р.), в яких просив роботодавця поновити дію трудового договору, здійснити виплати всіх заохочувальних сум, у зв`язку з його успішною щорічною оцінкою діяльності за 2021 р. (а.с. 22-40 т. 1), при цьому, позивач зазначав, що у зв`язку з активними бойовими діями в Київській області, він в змозі подати заяву про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку.

Як вбачається з матеріалів справи, на вимоги сторони позивача, про припинення порушених трудових прав позивача, відповідачем листом від 02 червня 2023 р. за № 01/6-77/2023 було повідомлено, що вторгнення російської федерації на територію України суттєво вплинуло на господарську діяльність відповідача ТОВ «ДТЕК», у зв`язку з чим компанія змушена була переглянути напрями своєї діяльності та суттєво скоротила напрями інновацій.

Звертаючись до суду з вимогами №№ 1-3, позивач зазначав, що відповідачем незаконно було видано оспорюваний наказ, призупинено з ним дію трудового договору і фактично позбавлено його заробітної плати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно зазначав про те, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022р. строком на 30 діб.

В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався, і на час ухвалення рішення суду по даній справі воєнний стан продовжує діяти.

Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Отже, Конституція України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст.43 Конституцією України.

Як визначено п.2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

24 березня 2022р. набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно із ст. 1 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, надалі по тексту норми зазначеного Закону будуть наведені, у зазначеній вище редакції) цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Положеннями ст. 13 вказаного Закону було передбачено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Таким чином, зазначеною спеціальною нормою роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Аналогічні висновки, були визначені у постановах Верховного Суду: від 21 червня 2023р. у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023р. у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 14 лютого 2024р. у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 24 лютого 2022 р., всі проекти, які були на виконанні в дирекції з інновацій відповідача, над якими працював безпосередньо позивач, були закінчені або припинені.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що на початок повномасштабного вторгнення РФ до України, в компанії відповідача відбулося суттєве скорочення штату чисельності працівників, і в тому числі, аналогічних посад, яку обіймає позивач (менеджер у прямому підпорядкуванні директору з інновацій), зокрема, крім позивача в дирекції працювало ще 12 осіб на аналогічних посадах, з них сім осіб звільнилися, ще в квітні 2022 р., і 2 особи звільнилися протягом 2022 р. (а.с. 192-195, 246-250 т. 1, а.с. 1-3 т. 2).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем правомірно було зупинено дію трудового договору позивача, з урахуванням положень ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

В суді апеляційної інстанції позивач ще раз підтвердив, що може працювати лише дистанційно, в м. Києві не знаходиться, представник відповідача підтвердила, що жодних відряджень щодо позивача за межі м. Києва не видавалось, всі іноваційні проєкти, в яких брав участь позивач закінчені, отже доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування ст. 13(1) ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в частині обставин, які слід встановити, спростовані матеріалами справи.

Щодо вимог позивача про те, що відповідачем неправомірно, не здійснено йому нарахування та виплату заохочувальних та компенсаційних виплат, належних йому за результатами успішного щорічного оцінювання діяльності за 2021 р., судом першої інстанції також прийнято обґрунтоване рішення про відмову.

Так, частина 4 ст. 97 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

У відповідача відсутні, як у роботодавця внутрішні локальні документи, які б регламентували систематичність та порядок нарахування відповідних заохочувальних чи компенсаційних виплат (премія, бонуси, надбавка тощо), при цьому відповідачем, як роботодавцем виносились накази, відповідно до яких позивачу, як працівнику виплачувалась одноразова винагорода, проте ця винагорода не є систематичною, і немає визначення конкретних кількісних показників.

Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 15 грудня 2021р. по справі № 1840/2970/18 (п. 42, 43 https://reyestr.court.gov.ua/Review/101923134), преміювання та встановлення відповідних надбавок провадиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця. Крім того, право встановлення надбавок та премій належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких, роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.

Зважаючи на характер спірних відносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимога про заохочувальне преміювання, з урахуванням положень ст. ст. 6, 19 ГК України є фактичним втручанням в господарську діяльність відповідача, як суб`єкта господарювання, оскільки органами управління відповідача не приймалося відповідне рішення (наказ, розпорядження тощо) щодо нарахування позивачу та виплати заохочувальних та компенсаційних виплат за відповідний період часу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: