Справа № 758/2770/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2025 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання - Карпишиної К.С.,

учасники справи - не з`явилися,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа Акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач) у 2020 році звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі за текстом - АТ «Укрсиббанк») та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі за текстом - АТ «Дельта Банк»).

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що є засновником приватної фірми «Інтервал» (далі - ПФ «Інтервал»). Відповідно до ухвали Господарського суду Чернівецької області від 27.05.2015 року, за заявою ПАТ «Піреус Банк МКБ» було відкрито провадження про банкрутство ПФ «Інтервал», Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 01.06.2016 року затверджено реєстр кредиторів. Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 01.06.2016 року припинено повноваження позивача як керівника ПФ «Інтервал», Постановою Господарського суду Чернівецької області від 31.08.2016 року ПФ «Інтервал» визнано банкрутом та призначено ліквідаційну процедуру. 02.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (назва банку на момент укладення договору) та ПФ «Інтервал» укладено кредитний договір № 0, за умовами якого АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язалось надати ПФ «Інтервал», а ПФ «Інтервал» зобов`язалось прийняти, належним чином використовувати і повернути банку грошові кошти в іноземній валюті в сумі 220 000 доларів США, що є еквівалентом 1 066 340 гривень за курсом Національного банку України на день укладення договору. У зв`язку з неможливістю виконати взяті на себе кредитні зобов`язання вчасно, ПФ «Інтервал» не здійснила платежі по кредиту у строки, встановлені договором, хоча не мала наміру відмовлятись від виконання кредитних зобов`язань. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі за кредитним договором № 0 від 02.09.2008 року Однак, на його думку, вказаний договір укладено з порушенням вимог норм Цивільного кодексу України.

Зокрема, позивач зазначає, що договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року укладено з порушенням вимог норм Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), оскільки ПАТ «УкрСиббанк» не повідомило письмово ПФ «Інтервал» про відступлення права вимоги за кредитним договором. ПФ «Інтервал» мало право висунути проти нового кредитора заперечення, які вона мала проти первісного кредитора на момент пред`явлення вимоги новим кредитором. Зазначене право ПФ «Інтервал» реалізовано не було через неповідомлення ПАТ «УкрСиббанк» про укладення договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами.

З наведених підстав позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року.

АТ «УкрСиббанк» подало до суду відзив, в якому заперечує проти задоволення позову, вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. У відзиві зазначає, що можливість заміни кредитора у зобов`язаннях передбачена положеннями ст. 512 ЦК України, а діюче законодавство України не містить в собі заборони щодо відступлення прав вимоги за кредитами на користь інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому безпосередньо умовами кредитного договору, який від імені ПФ «Інтервал» підписував позивач, не встановлено обмежень щодо передачі прав вимоги по ньому третім особам. Отже, укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року здійснено відповідно до вимог діючого законодавства України, цей договір жодним чином не порушує та не впливає на права та обов`язки позивача та ПФ «Інтервал» за кредитним договором

Представник АТ «Дельта Банк» подала до суду пояснення щодо позову, в яких зазначила, що за загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права відбувається без повідомлення та без згоди боржника, оскільки змінюється кредитор, а зобов`язання боржника залишається незмінним, однак сторони можуть додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Водночас, у кредитному договорі № 0 від 02.09.2008 року додатково не врегульовано порядок заміни кредитора у договорі. У зв`язку з відсутністю підстав для визнання договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

АТ «УкрСиббанк» подало до суду пояснення, в яких зазначило, що позивач як фізична особа не є стороною кредитного договору № 0 від 02.09.2008 року, який було укладено між юридичними особами АКІБ «УкрСиббанк» та ПФ «Інтервал», крім того, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, як засновника ПФ «Інтервал», яка перебуває в процесі банкрутства/ліквідації, оскільки заявлені ним вимоги випливають з господарської діяльності ПФ «Інтервал», були предметом розгляду стосовно затвердження господарським судом вимог кредитора ПАТ «Дельта Банк», та в подальшому повинні вирішуватись згідно правил господарського судочинства.

Позивач подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Обсяг прав, який переходить від первісного кредитора до нового, може бути змінений законом або договором, але такі зміни, не повинні призводити до погіршення становища боржника. При цьому, зміна обсягу прав нового може бути здійснена тільки в меншу сторону. За кредитним договором № 0 ПФ «Інтервал» отримала кредитні кошти в розмірі 220 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день прийняття рішення Першотравневим районним судом міста Чернівців по справі № 0 було еквівалентно 1 909 146,30 гривень. На виконання зазначеного рішення суду виданий виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження. № НОМЕР_2. Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 06.07.2011 року у справі № 2-1688 року рішення Першотравневого районного суду від 27.09.2010 року було скасоване. після чого виконавче провадження за номером НОМЕР_2 було закінчено. 12.10.2011 року Постановою Вищого спеціалізованого суду України у цивільних і кримінальних справах скасовано ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 06.07.2011 року та залишено в силі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.09.2010 року. Тим не менш, виконавче провадження за номером НОМЕР_2 відновлене не було, АТ «УкрСиббанк» замість стягнення1 909 146,30 гривень продав право вимоги, а Дельта банк без повідомлення боржника належним чином отримав від НБУ кошти, а отже, обсяг прав кротора здійснено у більшу сторону.

03.03.2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Корніловій Ж.О.

09.10.2020 року згідно з розпорядженням та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Гребенюку В. В.

18.01.2021 року згідно з розпорядженням та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М.

Ухвалою суду від 19.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

16.01.2024 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Якимець О.І.

20.12.2024 ухвалою суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа Акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами недійсним передано за підсудністю на розгляд до Господарського суду Чернівецької області для розгляду в межах справи № 926/767-б/15 про банкрутство приватної фірми «Інтервал».

27.01.2025 Господарським судом Чернівецької області справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа Акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами недійсним повернуто Подільському районному суду м. Києва.

Ухвалою суду від 13.02.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа - Акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами недійсним прийнято до розгляду, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Учасниками справи подано до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності.

Суд, з урахуванням заяв, які надійшли від учасників справи, прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 02.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ПФ «Інтервал», від імені якої діяв позивач, укладено кредитний договір № 0, за умовами якого АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язалось надати ПФ «Інтервал», а ПФ «Інтервал» зобов`язалось прийняти, належним чином використовувати і повернути банку грошові кошти в іноземній валюті в сумі 220 000 доларів США, що є еквівалентом 1 066 340 гривень за курсом Національного банку України на день укладення договору.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору, кредитні договори, права за якими передаються, зазначені в Додатку 1 «Перелік Прав вимоги за кредитами».

Згідно з Додатком 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, ПАТ «УкрСиббанк» відступив права вимоги за кредитним договором № 0 від 02.09.2008 року.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 27.05.2015 року у справі № 926/767/-б/15 було порушено провадження у справі про банкрутство ПФ «Інтервал».

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 01.06.2016 року припинено повноваження позивача як керівника ПФ «Інтервал».

Постановою Господарського суду Чернівецької області від 31.08.2016 року у справі № 926/767/-б/15 ПФ «Інтервал» визнано банкрутом та призначено ліквідаційну процедуру.

Звертаючись до суду, позивач заявив вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року на підставі ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Зазначає, що зазначений договір укладено з порушенням ст. 518 Цивільного кодексу України щодо інформування боржника кредитором, який передає зобов`язання, внаслідок чого ПФ «Інтервал» не було реалізовано право висунути проти нового кредитора заперечення, які вона мала проти первісного кредитора на момент пред`явлення вимоги новим кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Діюче законодавство України не містить в собі заборони щодо відступлення прав вимоги за кредитами на користь інших осіб.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже отримання згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні є обов`язковою передумовою здійснення такої заміни, якщо ця умова погоджена сторонами договору, за яким здійснюється заміна кредитора, або така умова прямо визначена законом.

Згідно з частиною 2 статті 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, законодавець відокремлює надання боржником згоди на заміну кредитора у зобов`язанні та письмове повідомлення боржника про таку заміну, а відповідно і визначає різні правові наслідки недотримання вказаних вимог.

Відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні, якщо обов`язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України договору про відступлення права вимоги, оскільки у такому випадку договір про відступлення права вимоги суперечить приписам ч. ст. 516 ЦК України.

Натомість, як встановлено судом, безпосередньо умовами кредитного договору №0 від 02.09.2008 року, який від імені ПФ «Інтервал» підписував позивач, не встановлено обмежень щодо передачі прав вимоги по ньому третім особам.

Крім того, відповідно до п. 9.11 кредитного договору № 0 від 02.09.2008 року, уклавши цей договір, позичальник надає банку згоду та право збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію, в тому числі необхідну при укладенні договорів щодо відступлення права вимоги та/або переведення боргу до/від/через відповідних фізичних та юридичних осіб.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні за викладених обставин не має наслідком недійсність правочину про заміну кредитора, а тягне за собою ризик настання для нового кредитора несприятливих наслідків, визначених ч. 2 ст. 516 ЦК України та ч. 2 ст. 518 ЦК України. Боржник, поки він не був письмово повідомлений про заміну кредитора, хоча і не звільняється від виконання зобов`язання, але має право висунути проти нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо він виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором - на момент його виконання, а виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові у такому випадку є належним виконанням.

Таким чином, відступлення права вимоги на користь ПАТ «Дельта Банк» на момент передачі призводить лише до заміни сторони по кредитному договору (кредитора) та не змінює умови укладеного кредитного договору для позичальника - ПФ «Інтервал».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 як фізична особа не є стороною договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року та кредитного договору №0 від 02.09.2008 року.

Згідно з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, в Господарському суді Чернівецької області з травня 2015 року по справі з травня 2015 року триває розгляд справи № 926/767-6/15, про банкрутство ПФ «Інтервал», Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 01.06.2016 року припинено повноваження позивача як керівника ПФ «Інтервал», Постановою Господарського суду Чернівецької області від 31.08.2016 року у справі № 926/767/-б/15 ПФ «Інтервал» визнано банкрутом та призначено ліквідаційну процедуру.

Відповідно до ч.2 статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх зрушених, невизнаних або оспорюваних та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пп.1 та 8 ч. 1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні юавочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Отже, позивач чиї повноваження як керівника ПФ «Інтервал» було припинено ще у 2016 році, звернувся до Подільського районного суду міста Києва як фізична особа з позовною заявою, в якій просить захистити права юридичної особи ПФ «Інтервал».

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем прав самого позивача як фізичної особи матеріали справи не містять.

Таким чином, у даній справі позивачем не доведено, які його права та якими саме діями відповідача порушені.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як визначено ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставини суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», третя особа Акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач: Акціонерне товариство «Укрсиббанк», місцезнаходження: 04070, м.Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12, ;

третя особа: Акціонерне товариство «Дельта Банк», місцезнаходження: 01014, м. Київ, бульв. Дружби Народів, буд. 38, .

Повний текст судового рішення складено та підписано 21.02.2025.

Суддя О. І. Якимець