ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/2412/23 Головуючий суддя І інстанції Афанасьєв В. О.
Провадження № 22-ц/818/100/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2024 року, по цивільній справі № 643/2412/23, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, про визначення способу участі батька у вихованні дитини,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , за участі третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, про визначення способу участі батька у вихованні дитини.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем з 12.12.2015 по 14.06.2019 шлюб розірвано за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . З 2019 року вони з відповідачем мешкали окремо один від одного, син за їх обоюдною згодою, залишився проживати з матір`ю. Після розірвання шлюбу з відповідачем, ОСОБА_2 знову одружився та у нього народилась дитина. Він з новою сім`єю мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , має належні умови для проживання сина. З часу розірвання шлюбу він добровільно приймав участь у вихованні та утриманні сина. Усі питання виховання дитини з відповідачем вирішували спільно, син періодично тривалий час проживав у нього. Дитина отримувала повноцінну увагу як від мами, так і від батька. З часу розірвання шлюбу позивач щомісячно переводив на рахунок відповідача 5000,00 грн. і більше. Після початку російської агресії, наприкінці лютого 2022 року відповідач з сином виїхали до Італії. В червні 2022 року мати відповідача привозила ОСОБА_4 в Україну та дитина мешкала разом з батьком з початку червня до кінця липня. Син перебував у батька близько місяця, зі згоди відповідача ОСОБА_2 оформив сина до ХСШ І-ІІІ ступенів № 114 ХМР Харківської області до 1 «А» класу, що підтверджується довідкою. Після виїзду сина до відповідача до Італії, мати дитини почала вимагати від ОСОБА_2 значно більший розмір аліментів майже 500 євро щомісячно, дорікала тим, що позивач надає недостатню суму коштів та почала у телефонних розмовах ставити можливість спілкування із сином в залежність від переведених ним грошових коштів. На теперішній час син з відповідач перебуває в Італії, та ОСОБА_2 позбавлений можливості брати участь у вихованні сина.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд захистити його права батька та визначити наступний спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме один місяць в період літніх канікул з 01 липня по 31 липня поточного року син проживає у батька; одну неділю в період зимових канікул поточного року син проживає у батька; Після повернення відповідачки ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 в м. Харків: один повний тиждень та одні вихідні в місяць в період учбового року проживає у батька.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2024 року частково задоволено позов.

Визначено ОСОБА_2 спосіб участі його у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином:

- безперешкодне проведення з дитиною відпустки у літній період з 01 липня по 31 липня за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, з урахуванням психологічного і фізичного стану дитини та обставин, які можуть виникнути;

- безперешкодне проведення з дитиною відпустки у зимовий період протягом тижня за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, з урахуванням психологічного і фізичного стану дитини та обставин, які можуть виникнути.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову, стягнути 1610,40 грн сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вказала, що після початку російської агресії вона виїхала з дитиною до Італії, де і перебуває на теперішній час.

Посилається на рішення Європейського суду з прав людини в п. 47 та 50 «Савіни проти України» від 18.12.2008, зазначає «Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, № 307-B). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27.11.1992р., статус рішення - остаточне), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами дорослих. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen. v. Norway) від 07.08.1996 року, статус рішення - остаточне). Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини.

Вказала, що зважаючи на те, що в Україні досі діє воєнний стан, вважає, що вкрай несприятливими наслідками для дитини буде вимушена необхідність повністю змінити своє соціальне становище та зв`язки виключно для забезпечення участі у вихованні батьком, який відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» та Конвенції про права дитини не позбавлений можливості брати таку участь під час тимчасового проживання дитини за кордоном, оскільки це за встановлених особливих обставин буде суперечити найкращим інтересам дитини, бо запропонований позивачем спосіб участі батька у вихованні дитини перешкоджатиме нормальному розвиткові сина сторін. На даний час в Україні відбуваються масовані обстріли в тому числі і на території міста Харків. Вона та її малолітній син проживають за межами України, тобто не там де призначаються побачення батька з сином і це є додатковою небезпекою для життя та здоров`я дитини. Все вказане вище вона доводила до відома суду першої інстанції у відзиві на позовну заяву, проте суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи. Також в оскаржуваному рішенні відсутні будь-які посилання на письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей одержаних у результаті спілкування з позивачем, обстеження умов його проживання, наявність умов для проживання мого малолітнього сина, тощо.

Позивач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що визначений судом спосіб участі у вихованні та спілкуванні дитини з батьком у формі встановлення порядку спілкування відповідатиме інтересам дитини, сприятиме уникненню між сторонами конфліктів, забезпечить спокійний психологічний розвиток та зростання дитини, створить умови для виконання батьком, який проживає окремо, обов`язку на виховання дитини та здійснення його права на особисте спілкування із сином, відповідатиме вимогам чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини та саме такий спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини, а також буде достатнім для забезпечення участі батька у процесі вихованні дитини.

Окрім того, суд зауважує, що дане рішення не є перешкодою в подальшому визначити участь у вихованні дитини у інший спосіб, враховуючи її вік, а також, якщо зростання прихильності дитини до батька та належне виконання останнім своїх батьківських обов`язків обумовить це. До того ж дане рішення не є перешкодою визначення батьками в добровільному порядку додаткових днів для побачень позивача з дитиною.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є малолітньою дитиною ОСОБА_2 позивача у цій справі та ОСОБА_1 відповідача у цій справі (а.с.9).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили. (а.с. 11)

Згідно довідки Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 114, ОСОБА_3 навчається у 1-А класі. (а.с. 12)

Відповідно до копій платіжних інструкцій ОСОБА_2 систематично перераховував кошти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини (а.с. 13-18).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, законодавством України закріплено не лише обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, але й право дитини мати можливість спілкування з кожним з батьків. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Аналіз зазначених норм права дає підстави дійти висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути забезпечені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Колегія суддів наголошує, що батько, який проживає окремо від дитини, у найкращих інтересах дитини, які мають пріоритетне значення, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Частиною шостою статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Орган опіки і піклування може визначити місце зустрічі батька з дитиною (за місцем проживання когось із них чи іншої особи), періодичність та тривалість їх.

Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування.

Однак як вбачається з матеріалів справи такого висновку вони не містять, представник третьої особи у судове засідання також не з`явилась, але надала до суду письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності (а.с.110)

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи доведено, що відповідач своєю поведінкою чинить йому перешкоди у здійсненні ним свого права.

Так, об`єктом правосуддя у справах про піклування про дитину є гостро емоційні і постійно мінливі стосунки між батьками і їхньою дитиною, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою.

Колегія суддів вважає, що факт звернення позивача з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та заперечення відповідача щодо його задоволення свідчить про те, що сторони не можуть самостійно дійти згоди та між ними існують розбіжності.

Суд у межах своїх повноважень спрямовує учасників сімейного конфлікту до його вирішення.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини

(далі ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»

ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі «Йогансен проти Норвегії»).

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»

(заява № 2091/13) йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім права її батьків.

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 363/3045/18, від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20,

від 08 лютого 2023 року у справі № 334/1202/20, від 15 серпня 2023 року у справі № 759/4170/20.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначений спосіб участі батька у вихованні та безперешкодному спілкуванні із сином за встановленим графіком та вважає, що суд врахував інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, поведінку батька та його активне бажання брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином.

У постанові КЦС ВС від 7 грудня 2023 року у справі № 569/14585/21 у справі щодо визначення способів участі батька у вихованні дітей, які перебувають за кордоном, погодився з можливістю визначення порядку періодичних тимчасових побачень батька, який перебуває в Україні в умовах воєнного стану, з дітьми, оскільки право батька на спілкування з дітьми є його незаперечним правом, а спілкування малолітніх дітей з батьком відповідає їхнім інтересам.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначений спосіб участі батька у вихованні та безперешкодному спілкуванні із сином за встановленим графіком та вважає, що суд врахував інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, поведінку батька та його активне бажання брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином.

Доводи апеляційної скарги щодо загрози, які можуть виникнути для дитини внаслідок перебування з батьком на території України в умовах російської збройної агресії, та обстрілів території України, а також відсутність висновку органу опіки та піклування щодо безпечних умов проживання у батька, - висновків суду не спростовують, оскільки відповідачка не довела в суді, що умови, в яких будуть перебувати діти на день розгляду справи судом є небезпечними для їх життя та здоров`я. У постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 ОП КЦС ВС зазначила, що обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами.

Колегія суддів звертає увагу, що у рішенні суду не зазначено конкретне місце, в якому має відбуватися спілкування батька з дитиною, що є його недоліком, який має усуватися в порядку ч. 1 ст. 435 ЦПК України, яка передбачає, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Так, у згадані вище постанові від 7 грудня 2023 року у справі № 569/14585/21 КЦС ВС погодився з можливістю відстрочення порядку виконання визначеного судом способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей на час воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном, із зобов`язанням відповідачки (матері дітей) на цей період організувати спілкування дітей із батьком у режимі відеозв`язку через мобільні телефони, що буде сприяти підтриманню зв`язку дітей із батьком до того часу, як вони повернуться до України.

Враховуючи викладене, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 10 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 28 лютого 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегії Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук