Справа № 357/4587/24
Апеляційне провадження №22-ц/824/3441/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради, треті особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік Ірина Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до Білоцерківської міської ради.

В обґрунтування позову зазначила про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який за життя склав заповіт, посвідчений Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою 04.04.2018 року, де спадкоємцем майна визначив свою доньку ОСОБА_1 . Позивач у визначений законодавством строк подала заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дуднік І.В., спадщину прийняла, але оформити свої спадкові права на майно померлого не має можливості, оскільки частина житлового будинку, що належна спадкодавцю на праві власності, розташована на АДРЕСА_1 , а саме 4/25 частин домоволодіння, реконструйована в окремий житловий будинок, що блокується із іншою частиною будинку, власником якої є ОСОБА_2 , який є власником 21/25 частин житлового будинку господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

В договорі дарування, на підставі якого ОСОБА_3 став власником частини домоволодіння, конкретно зазначено загальна (26,5 кв.м.) та житлова площа приміщень (11,4 кв.м.), що становлять 4/25 частин будинку та площа всього будинку (126,8 кв.м), що свідчить про те, що будинок було розділено до придбання частки ОСОБА_3 відповідно до вимог законодавства в редакції на час виникнення розподілу будинку. Позивач зазначає, що розподіл житлового будинку АДРЕСА_1 між його співвласниками підтверджується і технічною документацією виготовленою комунальним підприємством Київської обласної ради Білоцерківське бюро технічної інвентаризації станом на 01.07.2010 року (технічний паспорт). Але припинення права на частку, що зазначена у правових документах, статтею 364 ЦК України в редакції на час такого розподілу (редакція до 01.01.2013 року), не передбачалась. Зазначає, що житловий будинок розташовано на земельній ділянці, яка передана в користування для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд рішенням Білоцерківської міської ради від 16.11.1960 року площею 1000, 0 кв. м. та рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів № 368 від 23.07.1984 року площею 600,00 кв. м. Крім того, вказаними рішеннями землекористувачам по АДРЕСА_1 передано в користування земельну ділянку 727 кв. м. Також, рішенням Білоцерківського міського народного суду від 26.03.1985 року, між співвласниками будинку, встановлювався порядок користування земельною ділянкою та ОСОБА_3 виділяється в користування земельна ділянка площею 697 кв м. Інша частина земельної ділянки площею 0,084 га, оформлена у власність ОСОБА_2 . В 2009 році ОСОБА_3 без дозвільних документів провів реконструкцію своєї частини житлового будинку під окремий житловий будинок розташований на земельній ділянці, що була виділена для обслуговування його частини житлового будинку. ОСОБА_3 за життя намагався отримати дозвільні документи на проведену реконструкцію своєї частини будинку, але не мав можливості, оскільки не мав належно оформленої у власність земельної ділянки та згоди співвласника житлового будинку. Так як спадкодавець не оформив та не зареєстрував своє право на земельну ділянку, на якій розташовано об`єкт спадкування, спадкоємець не має підстав звернутись для реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації на створений житловий будинок. Оформити земельну ділянку у власність, спадкоємець також не може, в зв`язку з тим, що частина земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок у частковій власності передана у власність ОСОБА_2 , а частина земельної ділянки, що була в користуванні ОСОБА_3 не передана у власність. Для відповідної передачі земельної ділянки у власність необхідно припинити право на частку та оформити право на житловий будинок, як на об`єкт відокремленого права. Збудована будівля відповідає ознакам надійної та безпечної експлуатації об`єкта, що надає можливість вважати закінчений будівництвом об`єкт готовим до експлуатації і це підтверджується технічним паспортом від 02 лютого 2024 року виготовленим ФОП ОСОБА_4 , інформація про який внесена до Реєстру будівельної діяльності.

У зв`язку з цим, позивач просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 194,7 кв. м., розташованого на АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 17 жовтня 2024 року позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим апелянт просила апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 06.02.2025 року, з`явився представник позивача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції за результатами розгляду справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 80 років помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , видане 21.12.2022 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

ОСОБА_3 був власником 4/25 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд на АДРЕСА_1 , загальною площею - 26,5 кв.м, житловою площею - 11,4 кв.м. Наведене підтверджено копією договору дарування частки житлового будинку від 06.04.2007 р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Третя особа по справі ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27.08.2003 року є власником 21/25 будинку АДРЕСА_1 .

З інформаційної довідки КП КОР «Київське обласне БТІ» убачається, що станом на дату останньої технічної інвентаризації 01.07.2010 року 4/25 частин зазначеного житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 26,5 кв. м., житловою площею 11,4 кв. м. перебудовано без дозвільної документації на виконання будівельних робіт. Загальна площа 4/25 частин житлового будинку після самочинної реконструкції складає 196,1 кв. м., житлова площа складає 100,9 кв. м.

До матеріалів справи додані копії витягів з рішень органів місцевого самоврядування про виділ в користування земельної ділянки за домоволодінням АДРЕСА_1 .

У судовому порядку було визначено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:039:0054, площею 0,084 га за адресою: АДРЕСА_2 .

31.10.2023 року приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дуднік І.В. відмовила спадкоємцю ОСОБА_1 в оформленні спадкових прав на частку зазначеного будинку, оскільки 4/25 частин житлового будинку перебудовано без дозвільної документації на виконання будівельних робіт.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що оскільки спадкодавець за життя не набув права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею саме 194,7 кв. м., то й право на нього не буде входити до складу спадщини.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд звертає увагу на те, що згідно зі ст.ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З наданих суду документів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_3 був власником 4/25 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд на АДРЕСА_1 , загальною площею - 26,5 кв.м, житловою площею - 11,4 кв.м. У той же час доказів належності померлому ОСОБА_3 на праві власності будинку більшої площі суду надано не було.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на приватний житловий будинок площею 194,7 кв.м., оскільки на час відкриття спадщини дане майно спадкодавцеві на праві власності не належало, відтак спадкоємець ОСОБА_1 його не успадкувала.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться лише до незгоди позивача з висновками суду. В той же час судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, та ухвалено обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому, посилання апелянта на сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам, як на підставу для задоволення його позовних вимог про визнання права власності, не спростовує обґрунтованості висновків суду у цій частині, оскільки даний документ посвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта державним стандартам, будівельним нормам і правилам і жодним чином не підтверджує право власності на нього спадкодавця ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько