Справа № 278/5025/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Кравчук Д. В., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 23 березня 1994 року позивач постійно проживає у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому будинку все життя проживав і був зареєстрований його батько ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті батька позивач фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав у спірному будинку, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Позивач вважав, що батько був одноосібним власником житлового будинку, оскільки ще за життя він звертався до Бюро технічної інвентаризації та зареєстрував на себе право власності.

Однак під час оформлення спадщини позивач дізнався, що спірний будинок не належав його батькові на праві власності. Виявилося, що будинок було придбано дідом позивача ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 1970 року № 2, посвідченого виконавчим комітетом Оліївської сільської ради.

Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкова справа не відкривалася, а його майно залишилося юридично неоформленим. Оскільки його син ОСОБА_2 (батько позивача) та онук ОСОБА_1 (позивач) на момент його смерті разом із ним не проживали, вони не могли прийняти спадщину в порядку ст. 1268 ЦК України.

Так, ОСОБА_2 , зареєструвавши за собою право власності на спірний житловий будинок у 2007 році, вважав себе його повноправним власником. Так само і позивач був переконаний, що прийняв цей будинок у спадщину фактично після смерті батька, що підтверджується його постійним проживанням у ньому, веденням господарства та здійсненням ремонтних робіт.

Між тим, позивач зазначає, що на сьогоднішній день він продовжує проживати у вказаному житловому будинку, добросовісно, безперешкодно, відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком та утримує його.

У зв`язку з чим, позивач, посилаючись на вимоги ст. 344 ЦК України, просить суд визнати за ним право власності у порядку набувальної давності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

ІІ. Процедура та позиції сторін.

Провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження (а.с.30).

У судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримали; просили задовольнити.

Представником Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області подано клопотання (а.с. 41), у якому розгляд справи просить проводити за його відсутності; при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомила, що є рідною сестрою позивача. Вона пояснила, що її брат, який є позивачем у справі, проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з моменту свого народження у 1971 році. Протягом усього життя він постійно мешкав разом із батьком - ОСОБА_2 та братом - ОСОБА_5 . На момент їхньої смерті позивач продовжував проживати у цьому будинку. Також свідок зазначила, що батько запевняв їх у тому, що будинок належить саме йому. Однак про фактичну власність діда - ОСОБА_3 вони дізналися випадково. Крім того, вона вказала, що позивач протягом усього свого життя утримує будинок, здійснив у ньому ремонт та веде господарство.

Свідок ОСОБА_6 зазначила, що є рідною донькою позивача; повідомила, що її батько проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 протягом усього свого життя. Свідок підтвердила, що він постійно веде у ньому господарство та здійснює ремонтні роботи. Водночас вона зауважила, що обставини, пов`язані з правом власності на цей будинок, їй невідомі.

Заслухавши представника позивача та покази свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

ІІІ. Фактичні обставини справи, які встановлені судом.

Позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_2 (а.с. 10).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

На момент смерті останнього, у будинку АДРЕСА_1 із ним були зареєстровані та проживали його сини: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.12).

Згідно витягу зі спадкового реєстру після смерті ОСОБА_2 спадщина не була прийнята (а.с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер (а.с.13).

Згідно архівної довідки від 30 липня 2018 року № 2405 на момент смерті останнього із ним у спірному будинку проживав ОСОБА_1 (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався (а.с. 25).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно: будинок АДРЕСА_1 , вбачається запис про односібне право приватної власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок (а.с.16).

Згідно договору купівлі-продажу від 20 червня 1970 року № 2, що посвідчений виконавчим комітетом Оліївської сільської ради народних депутатів трудящих Житомирського району Житомирської області спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_3 (а.с.17-18).

ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 (а.с. 20-21).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19).

Як вбачається із витягу зі спадкового реєстру після смерті останнього ОСОБА_2 спадщину після свого батька не прийняв (а.с. 24).

Відповідно до довідки Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 12 липня 2017 року № 882 та від 12 липня 2024 року № 487 Оліївської сільської ради, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у спірному будинку та являється головою домогосподарства.

IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

У постанові від 01 серпня 2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дана правова позиція підтримана у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 28 липня 2020 року, справа № 552/1354/18, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

V. Висновок суду.

З урахуванням установлених у справі обставин та досліджених доказів суд приходить до висновку, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , більше 10 років.

Свідками підтверджено, що позивач проживав у будинку разом із батьком та братом, а після їхньої смерті залишився єдиним фактичним володільцем, здійснюючи догляд за будинком, проводячи ремонтні роботи та підтримуючи належний стан майна. Упродовж усього цього часу його право на володіння майном не заперечувалося третіми особами, а сам він поводився як власник, що свідчить про добросовісне та безтитульне володіння вказаною нерухомістю.

Враховуючи, що позивач безперервно володіє спірним майном більше ніж десять років, суд приходить до висновку, що він набув право власності на зазначений будинок за набувальною давністю відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України.

VI. Розподіл судових витрат по справі.

Позивач не заявляє вимог про стягнення судових витрат, відтак суд це питання не вирішує.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89, 141 ЦПК України, ст.ст. 16, 328, 344, 392 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 26.02.2025 року.

Суддя О. М. Дубовік