справа № 758/304/24
головуючий у суді І інстанції Якимець О.І.
провадження № 22-ц/824/1819/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Целікова Владілена Володимировича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просить суд визнати за нею право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_5 ) зареєстрували шлюб 11 серпня 1975 року.

Під час шлюбу 04 серпня 1982 року ОСОБА_4 отримав ордер серії Ж № 031012 на право зайняття усією сім`єю квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до наведеного ордеру склад сім`ї становив три особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх донька ОСОБА_6 .

У січні 1992 року сума пайового внеску за квартиру у розмірі 10 700 крб. була виплачена у повному обсязі, що підтверджується довідкою ЖБК «Виноградар-8».

27 квітня 1999 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 продовжила жити у вказаній квартирі та як співвласник продовжила нести тягар її утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після чого під час наведення ладу в його документах ОСОБА_1 знайшла його заповіт від 04 серпня 2022 року, яким він заповів усю спірну квартиру ОСОБА_1 , не дивлячись на те, що йому належала лише її частини.

Відповідно до інформаційної довідки від 15 серпня 2023 року станом на указану дату право власності на спірну квартиру не оформлене за жодним із співвласників.

Вказує, що заповітом охоплено частину квартири у розмірі , яка належить їй, адже квартира набута за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира придбана членом ЖБК ОСОБА_4 за час перебування у шлюбних відносинах із позивачем, які були припинені у 1999 році, тобто після виплати померлим усієї суми паєнагромадження, у зв`язку із чим останній набув у власність спірну квартиру. Однак доказів, які б підтверджували участь позивача у виплаті такого паєнагромадження, як спільними коштами та/або спільною працею подружжя суду не надано, як і не наведено інших поважних причин та не підтверджено таких обставин відсутності самостійного заробітку у позивача на час повної виплати суми паю колишнім чоловіком, що унеможливлює надати такому майну статусу спільної сумісної власності.

Також судом першої інстанції зазначено про відсутність підстав для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, про що заявлено відповідачем ОСОБА_2 , оскільки позивач про порушення свого права на частини спірного майна дізналась внаслідок смерті ОСОБА_4 , який за час свого життя розпорядився усім майно шляхом укладення заповіту, яке позивач вважала спільною сумісною власність. Учасником складення заповіту позивач не була, а відтак не могла знати про порушення свого права.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_7 - адвокат Целіков В.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно з`ясував обставини щодо необхідності підтвердження участі позивача у виплаті паєнагромадження спільними коштами та/або спільною працею подружжя.

Вказує, що відповідачі не заперечували що квартира є спільно нажитим майном.

Зазначає про безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що позивач повинна була надати додаткові докази (окрім того що подружжя перебувало у шлюбі, вело спільне господарство, виховувало спільно доньку, і в цілому мало спільне майно), які б підтверджували участь позивача у виплаті такого паєнагромадження, як то спільними коштами та/або спільною працею подружжя.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Анфьорової К.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що позивачем не надано доказів того, що джерелом набуття спірної квартири були спільні кошти або спільна праця подружжя.

Позивач (дружина члена кооперативу) мала право на користування жилим приміщенням, вимагати частину паєнагромадження (компенсацію за частку поділеного паю) та право вимоги поділу квартири у складі майна, але своєчасно протягом трьох років після розірвання шлюбу, право на поділ цієї квартири не реалізувала, доказів про наявність на те поважних причин суду не надала.

ОСОБА_7 мала можливість дізнатися про те, що у 2009 році ОСОБА_4 оформив право власності на себе, оскільки мала доступ до всіх приміщень спірної квартири та безперешкодний доступ до усіх документів.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник ОСОБА_7 - адвокат Целіков В.В. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

ОСОБА_3 у судовому засіданні просила задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 1975 року укладений шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_9 ), що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Під час шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_8 народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 15 зі звороту, 16).

04 серпня 1982 році Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано ОСОБА_4 ордер серії Ж № 031012, сім`я якого складається із трьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_6 (дочка), на право вселення в надане жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5 зі звороту, 6).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 розірвано 27 квітня 1999 року (а.с. 9).

Згідно з довідкою № 10, виданою ЖБК «Виноградар-8» 03 червня 1999 року, ОСОБА_8 є співвласницею квартири АДРЕСА_1 (а.с. 35 зі звороту).

У довідці № 11, виданій ЖБК «Виноградар-8» 03 червня 1999 року, зазначено, що борг за квартиру № 89 станом на 01 січня 1999 року становив 1 727 грн 56 коп. У січні 1999 року ОСОБА_4 сплачено 100 грн, у травні 1999 року ОСОБА_8 сплачено 1 104 грн 61 коп. Залишок боргу станом на 01 червня 1999 року - 1057 грн 17 коп. Місячна плата за квартиру №89 - 95 грн 41 коп. (а.с. 36).

23 лютого 2009 року ЖБК «Виноградар-8» видано ОСОБА_8 довідку № 8 про те, що ОСОБА_8 прописана та проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Ссуда по квартирі виплачена повністю у 1992 році. Вартість квартири в період здачі в експлуатацію у 1982 році була 10 700 карбованців (а.с. 7).

01 вересня 2009 року ЖБК «Виноградар-8» видано ОСОБА_4 довідку № 15 про те, що ОСОБА_4 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_1 . Сума пайового внеску за квартиру становить у розмірі 10 700 карбованців. Сума сплачена у січні 1992 році у повному обсязі, що складає суму паєнакопичення 10 700 карбованців. ОСОБА_4 є членом ЖБК «Виноградар-8» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14 червня 1982 року № 965 (а.с. 6 зі звороту).

Відповідно до відповіді КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 15 січня 2024 року згідно з даними реєстрових книг бюро квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 16 вересня 2009 року Головним управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (наказ від 10 вересня 2009 року № 1392-С) (а.с. 75).

04 вересня 2021 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємельяновою К.В., за яким належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповів його доньці ОСОБА_10 (а.с. 13 зі звороту).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с. 13).

01 листопада 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Будика Н.М. заведено спадкову справу № 16/2023 після смерті ОСОБА_4 (а.с. 17).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

У статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України у редакції, що діяла на час укладення шлюбу та початку сплати пайових платежів, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17).

Указана норма узгоджується з нормами чинного законодавства України, зокрема статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

У статті 16 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу і чинним законодавством про шлюб та сім`ю України (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Таким чином, при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив за рахунок коштів подружжя, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю подружжя, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними (постанови Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 205/2696/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі № 487/4884/18, від 09 червня 2021 року у справі № 462/1971/17, від 02 листопада 2023 року у справі № 343/79/22 та від 13 грудня 2023 року у справі № 161/10959/21).

Відповідно до Закону Української РСР «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, право власності члена житлового кооперативу на квартиру виникало з моменту виплати паю і не вимагало його реєстрації, тобто на момент набуття права власності на кооперативну квартиру законодавство не передбачало ні видачі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, ні обов`язкової державної реєстрацію права власності на таку квартиру.

Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17, від 13 грудня 2023 року у справі № 161/10959/21.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (стаття 28 КпШС України).

Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 1975 року по 27 квітня 1999 року.

ОСОБА_4 був членом ЖБК «Виноградар-8» та на його ім`я для сім`ї із трьох осіб, у тому числі його дружину - ОСОБА_1 було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 .

За час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у шлюбі - у січні 1992 році за вказану квартиру сплачено пайовий внесок у повному обсязі.

Таким чином, при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив за рахунок коштів подружжя, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю подружжя, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 205/2696/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі № 487/4884/18, від 09 червня 2021 року у справі № 462/1971/17, від 02 листопада 2023 року у справі № 343/79/22.

Доказів того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 визначено письмовою угодою відступлення від презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відносно спірної квартири матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції залишив поза увагою указані положення законодавства, чинного у період набуття (сплати пайового внеску) права власності на спірну квартиру, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку із відсутністю доказів, які б підтверджували участь позивача у виплаті паєнагромадження як спільними коштами та/або спільною працею подружжя.

Суд першої інстанції у своєму рішенні правильно посилається на статтю 22 КпШС України, якою закріплено презумпцію спільності майна подружжя, однак під час ухвалення оскаржуваного рішення не застосовує вказану норму права, а навпаки стверджує про обов`язок саме позивача доводити її участі у виплаті паєнагромадження, як спільними коштами та/або спільною працею подружжя.

Оскільки наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що спірна квартира була набута ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у період перебування їх у зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу були внесені відповідні суми пайових внесків та здійснено повну сплату вартості квартири, за відсутності доказів сплати таких внесків за особисті кошти ОСОБА_4 , а також відсутність доказів, що спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на набуте під час шлюбу майно, то апеляційний суд вбачає підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд відхиляє доводи представника ОСОБА_2 - адвоката Анфьорової К.С. про застосування наслідків спливу позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до статті 9 КпШС на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом (стаття 10 цього Кодексу).

У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 10 цього Кодексу).

Зі змісту статті 20 КпШС до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до статті 72 КпШС до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 4 розділу Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, підсумовуючи вищевказане, слід дійти висновку про те, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 2 статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 22 січня 2020 року у справі № 372/176/17 (провадження № 61-12509св19).

Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 у квітні 1999 року ОСОБА_1 залишилася проживати у спірній квартирі, де була зареєстрована, що сторонами не заперечується, здійснювала оплату квартирної плати, а про те, що ОСОБА_4 зареєстрував у 2009 році за собою право власності на всю квартиру та розпорядився нею у своєму заповіті, позивач ОСОБА_1 дізналася лише після його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що іншими учасниками справи не спростовано, апеляційний суд вважає, що саме з цього часу почала відраховуватися позовна давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки ОСОБА_1 звернулася із зазначеним позовом до суду 09 січня 2024 року, тобто в межах строку позовної давності, підстави для задоволення заяви про застосування позовної давності, - відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є в тому числі і: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи - частина 1 статті 133 ЦПК України.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, а тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору по 8 648 грн 08 коп. з кожного (7 004 грн 86 коп. за подання позовної заяви у розмірі + 10 291 грн 30 коп. за подання апеляційної скарги) / 2 = 8 648 грн 08 коп.)

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Целікова Владілена Володимировича задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 8 648 грн 08 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 03 березня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська