Провадження 2/557/22/2025
Справа 569/671/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року с-ще Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області у складі:

судді Оленич Ю.В.,

секретар судового засідання Слюсарчук І.В.,

номер справи 569/671/24,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Гоща в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України про визнання особи такою, що втратила право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина військовослужбовця,

за участю представників учасників справи:

представників позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідача Романчук І.І.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України про визнання особи такою, що втратила право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина військовослужбовця.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що вона та відповідач по справі є батьками дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Діти народилися у шлюбі з відповідачем, який було розірвано 22 квітня 2004 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час виконання бойового завдання у Донецькій області, загинув син сторін по справі - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після загибелі сина, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 отримали право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина. Інших осіб, які також мають право на виплату одноразової грошової допомоги після смерті ОСОБА_5 не має, їх син був неодружений, не мав дітей та інших осіб, які перебували в нього на утриманні.

Незважаючи на те, що відповідач має право на призначення та вже отримав частину одноразової грошової допомоги, позивач вважає його особою, яка втратила таке право та не може претендувати на компенсацію після загибелі сина.

Зокрема, ОСОБА_1 вказує, що після розірвання шлюбу, у період з 2005 по 2019 рік відповідач ОСОБА_2 проживав в російській федерації та не приймав жодної участі у житті їх дітей, не займався вихованням, не допомагав матеріально, не цікавився їх здобутками та втратами, не телефонував та не вітав з днем народження. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання пересилати гроші на утримання дітей, однак жодного разу цього не робив.

На переконання позивача, вказані обставини в сукупності підтверджують ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, що в свою чергу є підставою для визнання його таким, що втратив право на призначення і отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина - військовослужбовця.

Позивач вважає, що сама по собі біологічна спорідненість між відповідачем та їх сином, не надає йому права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги після смерті сина, отримання коштів для відповідача не є компенсацією через втрату сина, а засобом збагачення, що суперечить світлій пам`яті їх дитини.

При цьому, оскільки у національному законодавстві України відсутня регламентація питання позбавлення особи права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги за рішенням суду, позивач просила застосувати аналогію закону щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України). Позивач вважає, що право на спадкування, як і право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, виникло після того, як загинув їх син, а тому виникнення права у відповідача на спадкування за законом та права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги пов`язане з одним і тим же юридичним фактом - смертю сина ОСОБА_5 .

За вказаних обставин, посилаючись на статтю 1224 ЦК України, положення якої позивач вважає найбільш подібними за змістом до спірних правовідносин, ОСОБА_1 просила суд, застосувавши аналогію закону, визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_2 під час бойових дій сина - військовослужбовця ОСОБА_5

05 квітня 2024 року представником Міністерства оборони України подано пояснення, у яких останнім зазначено, що Міністерством оборони України виконано обов`язок перед позивачем та відповідачем, як батьками загиблого військовослужбовця, та правовідносини з реалізації ними своїх повноважень щодо призначення батькам загиблого військовослужбовця одноразової грошової допомоги є завершеними і незалежно від результатів розгляду справи Міноборони не має повноважень скасовувати свої попередні рішення чи вносити в них зміни, оскільки виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Розгляд справи представник просив здійснити за його відсутності.

02 травня 2024 року представник відповідача ОСОБА_7 подала відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову повністю. Обґрунтовуючи заперечення проти позову представник зазначила, що незважаючи на розірвання шлюбу з позивачем, відповідач постійно підтримував стосунки з дітьми, за домовленістю з позивачем залишив їм частку в квартирі, на яку міг би претендувати в ході приватизації, забезпечував їх матеріально, оскільки періодично їздив на заробітки до російської федерації і всі зароблені кошти віддавав дітям, зустрічався з ними, забирав до себе на канікули та вихідні у село, де проживав після розірвання шлюбу. Окрім того, представник звертає увагу на відсутність рішень про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, що є підтвердженням того, що він добровільно виконував свій батьківський обов`язок по утриманню дітей. Представник відповідача також вказує, що ОСОБА_2 у 2016 році переніс важке нейроінфекційне захворювання та у 2017 році йому було встановлено третю групу інвалідності. Під час лікування ОСОБА_2 у 2016 році сини взяли на себе частину оплати лікування та догляду за батьком, що на переконання представника, спростовує твердження позивача про постійне проживання відповідача в росії.

У поданому відзиві представник посилається також на те, що відповідач ОСОБА_2 не позбавлений батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , а тому відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має можливість реалізації своїх прав на призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина військовослужбовця, оскільки згідно з пунктом 2 статті 16-1 вказаного закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).

Окремо представник відповідача у відзиві акцентує увагу на тому, що виплата одноразової грошової допомоги батькам загиблого військовослужбовця не ставиться у залежність від неналежного виконання батьківських обов`язків, а пов`язується з наявністю у них можливості мати та набувати права, засновані на спорідненості з дитиною, відсутністю відмови від отримання одноразової грошової допомоги та з поданням відповідних документів.

Хибними представник вважає і посилання позивача на «аналогію закону» правовідносин щодо отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби з правовідносинами, які регламентуються приписами статті 1224 ЦК України, оскільки право на отримання означеної допомоги не належить військовослужбовцю, який загинув, а набувається у зв`язку із фактом його загибелі. Окрім того, як зауважує представник, спірні правовідносини щодо отримання одноразової грошової допомоги врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком № 975 та Постановою Кабінету Міністрів України № 168.

14 травня 2024 року представник позивача ОСОБА_3 подала відповідь на відзив, у якій вказала на безпідставність тверджень відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що після розлучення ОСОБА_2 залишив дітям свою частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на яку він би претендував під час приватизації. Зауважила, що відповідач тривалий час був зареєстрований у зазначеній вище квартирі та відмовлявся добровільно змінити своє місце реєстрації, відтак, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2011 року у справі № 2-9957/10 ОСОБА_2 визнаний таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Заперечила представник у відповіді на відзив і твердження відповідача стосовного того, що після розлучення з ОСОБА_1 він намагався підтримувати зв`язок з синами, такі твердження, на переконання представника не відповідають дійсності і є спробою ввести суд в оману.

Щодо тверджень відповідача про утримання ним дітей, представник зазначила, що ОСОБА_1 дійсно не зверталася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у зв`язку з тим, що відповідач добровільно дав гарантії утримувати своїх синів, оформивши нотаріально посвідчену заяву від 07 грудня 2005 року, крім цього, відповідач перебував за кордоном і ОСОБА_1 не знала точного його місця знаходження, що ускладнювало не лише звернення до суду, а й виконання у майбутньому рішення на території іноземної держави, а також ОСОБА_1 мала побоювання з приводу того, що стягнення аліментів у майбутньому буде використано відповідачем для маніпуляції синами та вимагання від них коштів нібито для його утримання.

Що стосується тверджень відповідача про надання допомоги синами під час перебування ОСОБА_2 на лікуванні, то представник, не оспорюючи даних обставин, вказала на те, що такі не свідчать про налагодження сімейних стосунків між батьком та дітьми, а говорять лише про високі моральні цінності дітей. Окрім цього, твердження сторони відповідача про неможливість застосування аналогії закону до спірних правовідносин, представник позивача вважає помилковими.

Позивач ОСОБА_1 та її представник у вступному слові позов підтримали, вказавши на обставини, зазначені у позові та відповіді на відзив. Окремо позивач зазначила, що відповідач взагалі не приймав участі у вихованні сина ОСОБА_5 , після загибелі останнього не цікавився обставинами його смерті та не їздив на впізнання. Позивач зазначала, що з відповідачем перебувала у шлюбі до 2004 року, після чого він тривалий час проживав та території російської федерації, матеріально не допомагав їй утримувати дітей та з ними не спілкувався, з позовом про стягнення з нього аліментів на дітей не зверталася, так як не бажала у майбутньому доглядати відповідача, не зверталася позивач і з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, так як не бачила на той час в цьому потреби.

Відповідач ОСОБА_2 у вступному слові позов не визнав та пояснив, що приймав участь у вихованні та утриманні дітей, коли через кожні три місяці приїжджав із заробіток, то зустрічався із дітьми, брав дітей до себе проживати, а також давав їм гроші, вважає, що виконував свої батьківські обов`язки.

Представник відповідача ОСОБА_7 у вступному слові підтримала викладену нею у відзиві на позов позицію та просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2024 року вказану цивільну справу передано на розгляд до Гощанського районного суду Рівненської області.

Згідно протоколу авторозподілу від 18 березня 2024 року для розгляду справи визначено суддю Оленич Ю.В.

21 березня 2024 року ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 22 березня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

30 квітня 2024 року ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

13 червня 2024 року ухвалою суду задоволені заяви представників сторін про виклик свідків, відмовлено представнику позивача ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про витребування доказів, вирішено клопотання представника позивача про визнання обов`язковою явки відповідача в судове засідання для особистих пояснень, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

13 січня 2025 року ухвалами суду, які не оформлено окремими документами, прийнято відмову представника відповідача від допиту свідка ОСОБА_8 ; відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про участь свідка ОСОБА_6 у судовому засіданні в режимі відеоконференції із примішення Посольсьва України в Чеській Республіці.

05 лютого та 18 лютого 2025 року ухвалами суду, які не оформлено окремими документами, прийнято відмову представника позивача від допиту свідків - відповідно ОСОБА_9 та ОСОБА_6 ..

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази на підставі яких встановлені відповідні обставини

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 22 квітня 2004 року було розірвано, та проживали за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за вказаною адресою і на даний час, а ОСОБА_2 - знятий з реєстраціїного обліку 18 травня 2011 року.

Вказані обставини стверджуються даними свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 27 квітня 2004 року Рівненським міський управлінням юстиції (арк. спр. 12), договору на проживання в гуртожитку від 12 серпня 1991 року (арк. спр. 94), паспорта ОСОБА_1 (арк. спр. 7-8) та паспорта ОСОБА_2 (арк. спр. 95-96).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2010 року, яке набрало законної сили 14 грудня 2010 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_10 та ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право на користування жилою площею в квартирі АДРЕСА_2 . Вказаним рішенням було встановлено, що ОСОБА_2 не проживав за зареєстрованим місцем проживання з грудня 2005 року (арк. спр. 137).

На зазначену квартиру 31 травня 2017 року позивач отримала свідоцтво про право власності, відповідно до якого квартира належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_6 і ОСОБА_5 (арк. спр. 93).

Згідно даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , повторно виданого 05 травня 2023 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Рівне (арк. спр. 13).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 07 грудня 2005 року, засвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюком В.М., ОСОБА_2 зобов`язався по приїзді в росію, куди він мав намір їхати на роботу, пересилати на ім`я колишньої дружини ОСОБА_1 гроші на утримання синів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (арк. спр. 23).

За даними довідки про реєстрацію місця проживання особи № 11773 від 26 лютого 2020 року ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (арк. спр. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер в с. Олександрівка Донецької області, що стверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 24 квітня 2023 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (арк. спр. 14, 15).

Із даних довідки, виданої командиром військової частини НОМЕР_4 за № 332 від 06 червня 2023 року, судом установлено, що солдат ОСОБА_5 дійсно з 22 січня 2023 року по 20 лютого 2023 року, з 27 лютого 2023 року по 19 березня 2023 року та з 03 квітня 2023 року по 11 квітня 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в районі н.п. Олександрівка, Донецької області (арк. спр. 17).

Сповіщенням сім`ї № 1/2330 від 19 квітня 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_6 було повідомлено позивача ОСОБА_1 про те, що її син ОСОБА_5 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання в районі виконання завдань за призначенням в ході ведення бойових дій в н.п. Мар`їнка, Донецької області ( арк. спр. 20).

Як убачається з даних довідки про причину смерті (до форми № 106/о № 1357/НЕ), лікарського свідоцтва про смерть № 1357/НЕ від 21 квітня 2023 року та витягу з протоколу засідання 16 Регіональної військово-лікарської комісії № 2498 від 06 грудня 2023 року (арк. спр. 18, 19, 21), причиною смерті ОСОБА_5 зазначено: інші уточнені травми з залученням декількох ділянок тіла, вибухова травма, ушкодження внаслідок військових дій, спричинені іншими видами вибухів та осколків; смерть настала під час бойових дій в зоні бойових дій; причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_5 послужили травма, поранення, які призвели до смерті пов`язані із захистом Батьківщини.

ОСОБА_1 має статус члена сім`ї загиблого захисника та матері військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби, що стверджується даними посвідчень серії НОМЕР_5 , виданого 13 липня 2023 року, та серії НОМЕР_6 , виданого 18 грудня 2023 року (арк. спр.10-11).

З пояснень сторін по справі судом установлено, що останні вказаних вище обставин не оспорюють та реалізували право на призначення та виплату одноразової грошової допомогу у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, яка передбачена статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На підтвердження обставин ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків позивачем надано акт від 16 червня 2023 року, складений сусідами, а також письмові заяви ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (арк. спр. 24-28), у змісті яких відображено те, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 участі у вихованні та житті сина ОСОБА_5 не приймав.

В ході судового розгляду за клопотанням сторони позивача допитані свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , які є сусідами позивача, а також свідок ОСОБА_12 , яка працювала разом з позивачем та на даний час перебуває з нею у дружніх відносинах, узагальнений зміст показань яких зводиться до того, що після розірвання шлюбу відповідач залишив сім`ю та як батько не приймав жодної участі в утриманні та вихованні дітей, не спілкувався з ними та не цікавився їх життям, не допомагав їм, ОСОБА_1 утримувала синів сама та змушена була працювати на кількох роботах.

На підтвердження спілкування батька із дітьми після розірвання шлюбу з позивачем відповідачем надані спільні фото, на яких зображені діти сторін по справі - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також відповідач з загиблим сином ОСОБА_14 (арк. спр. 92).

Із представлених стороною відповідача медичних документів судом встановлено, що з 2016 року ОСОБА_2 хворіє після перенесеної нейроінфекції (жовтень 2016 року гнійний менінгіт, важкий перебіг), знаходився на диспансерному нагляді за наслідками перенесеного важкого менінгіту, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, проходив медичні обстеження, був направлений на медико-соціальну експертну комісію (МСЕК) і з 17 квітня 2024 року останньому встановлена третя група інвалідності безстроково (арк. спр. 88-91, 163-189).

Допитані за клопотанням сторони відповідача свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які є сусідами ОСОБА_2 , у судовому засіданні ствердили про те, що діти сторін по справі як були малі, так і в дорослому віці приїжджали до ОСОБА_18 , зокрема на літні канікули та на свята в с. Бродівське та між ними були хороші стосунки. З позитивної сторони стосунки дітей та батька після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 були охарактеризовані також свідками ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , узагальнений зміст показань яких зводиться до того, що батько зв`язку з дітьми не втрачав, їздив до хлопців та забирав їх до себе, давав їм гроші та проводив з ними дозвілля, а коли відповідач потрапив до лікарні, то хлопці його провідали та ОСОБА_14 надав йому грошову допомогу на лікування.

Зміст спірних правовідносин

Між сторонами виник спір про право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця (сина ОСОБА_5 ) під час виконання ним обов`язків військової служби.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту першого статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII), у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту другої цієї статті одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Згідно зі статтею 16-1 Закону № 2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Згідно з приписами Сімейного кодексу України правовий статус батьків включає сукупність прав і обов`язків, заснованих на факті споріднення з дитиною, а не спільного проживання з нею, як хибно вважає позивач. Належне здійснення особою батьківських обов`язків як передумова наявності батьківських прав презюмується, доки протилежне не буде встановлено у визначеному законом порядку. Такий підхід є однією з необхідних у демократичному суспільстві юридичних гарантій захисту особистих немайнових прав людини як від свавільного втручання держави, так і від зловживань з боку третіх осіб.

Юридичним наслідком ухилення батька чи матері від їхніх обов`язків з виховання дитини є покладення на них згідно з частиною четвертою статті 155 СК України передбаченої законом відповідальності аж до позбавлення батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України. Проте факт такого ухилення має бути доведеним у межах визначеної законом судової процедури, регламентованої статтями 164 і 165 СК України та відповідними приписами ЦПК України.

Лише позбавлення особи батьківських прав згідно з частиною першою статті 166 СК України має наслідком втрату цією особою всіх прав, заснованих на спорідненості з дитиною (аналогічний наслідок також передбачав чинний до 1 січня 2004 року припис частини першої статті 74 Кодексу про шлюб та сім`ю України).

Отже, за наявності визначених в Сімейному кодексі України (чи у Кодексі про шлюб та сім`ю України) підстав, позивач могла вжити заходи для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 . В іншому разі вона не може претендувати на те, щоб право на отримання одноразової грошової допомоги на випадок загибелі військовослужбовця, як і права на пільги, передбачені статтею 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», належали лише їй як матері ОСОБА_5 , оскільки такі права належать обом батькам з огляду на їх правовий статус, заснований на спорідненості з дитиною.

За відсутності рішення суду про позбавлення особи батьківських прав матір і батько згідно зі статтею 141 СК України мають рівні права й обов`язки щодо дитини, незалежно від перебування чи не перебування батьків у шлюбі та їх спільного чи окремого проживання. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (частина друга статті 141 СК України у редакції, чинній до 6 лютого 2018 року; близькі за змістом приписи були передбачені у статті 59 Кодексу про шлюб та сім`ю України).

Викладене узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного суду України від 13 березня 2019 року по справі № 331/6927/16-ц та постанові Верховного суду від 12 листопада 2020 року по справі № 381/3650/17.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 не був позбавлений батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 , а тому останній мав правове становище батька ОСОБА_5 з усією сукупністю прав, заснованих на спорідненості зі своєю дитиною.

Окремо суд зауважує, що доводи ОСОБА_1 про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання сина, коли той був неповнолітнім, не підтверджені належними та у своїй сукупності достатніми в розумінні ст.ст. 77, 80 ЦПК України доказами.

Відповідно до статті 16-3 Закону № 2011-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин встановлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Отже, виплата зазначеної допомоги батькам загиблого (померлого) військовослужбовця не ставиться у залежність від належного виконання ними батьківських обов`язків, а пов`язується з наявністю у них можливості мати та набувати права, засновані на спорідненості з дитиною, відсутністю відмови від отримання одноразової грошової допомоги та з поданням документів, передбачених Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок № 975).

Відповідно до пункту шостого статті 16-3 Закону № 2011-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

З огляду на повноваження таких органів державної влади та військового управління і відсутність у них реальної можливості у кожному випадку перевіряти належність виконання батьківських обов`язків набувачами одноразової грошової допомоги обґрунтованою є залежність її виплати від наявності правового статусу батька чи матері, заснованого на спорідненості з дитиною (див. п. 54 постанови Великої Палати Верховного суду України від 13 березня 2019 року по справі № 331/6927/16-ц).

Згідно зі статтею 16-4 Закону № 2011-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Вказаний перелік підстав, за яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, є вичерпним. З них лише підстава, визначена пунктом «г», пов`язана з поведінкою осіб, які претендують на отримання цієї допомоги. Проте з цієї підстави особа не може бути визнана такою, що втратила право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, не позбавляється цього права.

Отже, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство України не передбачало можливості усунення матері чи батька загиблого військовослужбовця від отримання гарантованої державою одноразової допомоги шляхом визнання їх такими, що втратили право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги А стаття 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлює, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Правовий статус батьків за приписами Сімейного кодексу України включає сукупність прав і обов`язків, заснованих на факті споріднення з дитиною, а не спільного з нею проживання. І лише позбавлення особи батьківських прав відповідно до діючого на час виникнення спірних правововідносин законодавства має наслідком втрату цією особою всіх прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Враховуючи те, що відповідач не був позбавлений батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 , а тому мав правове становище батька останнього з усією сукупністю прав, заснованих на спорідненості зі своєю дитиною. Виплата одноразової грошової допомоги, пов`язаної зі смертю військовослужбовця, батькам загиблого (померлого) військовослужбовця не ставилося у залежність від належного виконання ними батьківських обов`язків.

Окремо суд звертає увагу на положення пункту другого статті 16-4 Закону № 2011-XII, яким передбачено випадки відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги або припинення чи призупинення її виплати особі, щодо якої рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя, та зауважує, що статтю 16-4 Закону № 2011-XII доповнено пунктом 2 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» № 3515-IX від 09 грудня 2023 року, який набрав чинності 29 березня 2024 року, а тому його дія не може поширюватися на правовідносини у даній справі, які виникли до набрання чинності означеним попередньо законом.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Також безпідставними є доводи позивача щодо застосування аналогії положень цивільного законодавства України, яке регулює порядок усунення особи від права на спадщину (стаття 1224 ЦК України), задля встановлення підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на призначення та отримання грошової допомоги, пов`язаної із загибеллю військовослужбовця.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Оскільки право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця належить не останньому, і вказане майнове право не входить до складу спадщини після загибелі військовослужбовця, а набувається у зв`язку з фактом його загибелі, приписи ЦК України щодо спадкування не застосовуються до регулювання спірних правовідносин між матір`ю та батьком загиблого.

З огляду на викладене суд приходить висновку, що інститут усунення від права на спадкування, передбачений статтею 1224 ЦК України, не може бути застосований до правовідносин щодо визнання особи такою, що втратила право на призначення та отримання грошової допомоги, пов`язаної із загибеллю військовослужбовця.

Окрім того, саме Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком № 975 та Постановою Кабінету Міністрів України № 168, положення яких суд привів у рішенні, урегульовані правовідносини щодо отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, які містять чіткий визначений порядок для її призначення, а саме коло осіб, які мають право претендувати на таку виплату, перелік необхідних документів, її розміри, строк виплати, тощо.

Такий висновок повністю узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 року у цивільній справі № 331/6927/16-ц (провадження № 14-651цс18).

У пунктах 61 та 62 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду звернула також увагу на те, що, визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати отримання відповідного відшкодування. Порушені, оспорювані чи невизнані права або інтереси на отримання гарантованої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразової грошової допомоги можуть бути захищені, зокрема, у визначений частиною першою статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» спосіб.

Судом встановлено, що сторони по справі на час її розгляду вже реалізувала своє право на призначення та отримання цієї допомоги. З огляду на вказане, враховуючи те, що зміна правовідношення шляхом визнання особи такою, що втратила право згідно з ЦК України може бути застосована для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернулася до суду, обраний нею спосіб захисту є неналежним.

За таких обставин, суд приходить висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України про визнання особи такою, що втратила право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина військовослужбовця - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ;

відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_8 ;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ; Міністерство оборони України, місцезнаходження: 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, буд. 6, .

Повне судове рішення складено 27 лютого 2025 року.

Суддя Ю.В. Оленич