"26" лютого 2025 р.
Справа № 639/1864/24
Номер провадження 2/642/347/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді- Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря- Хахоєвої О.Р.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності,-

встановив:

02.04.2024 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя та визнання права власності. В обґрунтування позову зазначено, що 22 червня 1990 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований в палаці у «Октябрьский», про що складений відповідний актовий запис №795 серія ІІІ-ВЛ №457393. Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок з розстрочкою платежу AEE № 862346, зареєстрований в реєстрі № 4164, який було виконано у повному обсязі, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 08.07.2002 року.Вказаний договір купівлі-продажу зареєстровано у Комунальному підприємстві « Харківське міське бюро технічної інвентарізації» на праві приватної власності за ОСОБА_3 . Записаний в реєстрову книгу з реєстровим № 4058 13.12.2001 року. Вищевказаний житловий будинок зареєстрований на відповідача та є об?єктом права спільної сумісної власності подружкя. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: :02:020:0007 цільове призначення якої: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , площею: 0.0432 га, яка відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 054863 виданого 02 квітня 2007 року на підставі рішення 5 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 27 вересня 2006 року № 126106 належить ОСОБА_3 . Відносини між подружжям не склалися через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, чисельні зради чоловіка та непристойна поведінка чоловіка змусили ОСОБА_1 покинути житловий будинок та переїхати на іншу адресу мешкання. Врегулювати спір з Відповідачем у поза судовому порядку, щодо визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за позивачем- шляхом мирних переговорів не вдалося. Не розриваючи шлюб з Відповідачем, Позивач бажає поділити спільну сумісну власність подружкя, а саме-житловий будинок придбаний під час шлюбу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 майно було придбане за спільні грошові кошти подружжя саме в період шлюбу.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова В.В. Марченко від 04 квітня 2024 року вказану цивільну справу направлено за підсудністюдо Ленінського районного суду м. Харкова.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання, позивача звільнено від сплати судового збору.

02.10.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач в цілому не заперечує проти позовних вимог, однак не згоден з вартістю житлового будинку, оскільки у зв`язку з військовою агресією рф поблизу будинку було влучання керованої авіаційної бомби, внаслідок чого будинок отримав значні пошкодження, то його вартість на даний час є меншою, ніж вказала позивач, також позивач не сплачував комунальні послуги за той час, коли мешкала в будинку у зв`язку з чим утворилась заборгованість та не за цільовим призначенням використала грошові кошти в розмірі 10 000, які отримала на відновлення пошкодженого будинку. Також відповідач зазначив, що не проти врегулювати спір мирним шляхом.

Сторонами неодноразово подавались численні заяви про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 20 січня 2025 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій черговий раз просив суд відкласти судове засідання, надавши листок непрацездатності.

Суд наголошує, що відповідачу та його представнику достовірно відомо про дату розгляду справи, однак, в призначених судових засідань, відповідач та його представник були присутніми лише один раз, інші рази надавали заяви про відкладення розгляду справи з різних причин, що свідчить про затягування розгляду справи по суті.

Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, зважаючи на те, що справа майже рік перебуває в провадженні судді, також наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача (або сторін), на підставі наявних у справі письмових доказів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши та дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 22.06.1990, виданого відділом (бюро) запису актів громадянського стану сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

06 грудня 2001 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою Ю.В. було посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку з розстрочкою платежу AEE № 862346, зареєстрований в реєстрі № 4164, який було виконано у повному обсязі, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 08.07.2002 сторони продавців житлового будинку, яка зареєстрована у реєстрі №1881.

Відповідно до технічного паспорту Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентарізації» на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 право власності зареєстровано за ОСОБА_3 з реєстровим № 4058 13.12.2001.

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: :02:020:0007 цільове призначення якої: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , площею: 0.0432 га; яка відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 054863 виданого 02 квітня 2007 року на підставі рішення 5 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 27 вересня 2006 року № 126106 належить ОСОБА_3

Факт придбання спірного будинку під час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами не заперечується.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено правовий висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року в справі № 910/14452/20, вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №725/1776/18, факт придбання спірного майна в шлюбі є безумовною підставою для віднесення його до спільної сумісної власності.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих сторонами доказів на підтвердження своїх обґрунтувань та заперечень у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивачем доведено ті обставини на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, при цьому сторонами не оспорюється факту придбання спірного будинку під час перебування в шлюбі. Відтак, спірне майно набуте сторонами під час їх спільного проживання в шлюбі та відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності на зазначене майно, доводи відповідача про завищену ринкову вартість будинку у зв`язку з тим, що він має пошкодження в результаті падіння авіаційної бомби, а також наявність боргів зі сплати комунальних послуг суд не бере до уваги, тому як вони не впливають на режим правової власності майна.

Таким чином, нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі та підлягає поділу між ними порівну шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 його частини.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5 486,00 грн. у зв`язку з тим, що позивач була звільнена судом від сплати судового збору.

Керуючись статтями ст.ст. 62, 63, 68, 70, 71 СК України, ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 166, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер № :02:020:0007.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 5 486 ( п`ять тисяч чотириста вісімдесят шість) грн. 00 коп.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуючий Суддя: В.Г. Пашнєв