КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №758/7416/23 Головуючий у 1 інстанції: Якимець О.І.
Провадження №22-ц/824/2132/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського суду м. Києва від 14 травня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Войтовського Валентина Сергійовича, треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Войтовського В.С. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію.

Просила визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Войтовського Валентина Сергійовича, індексний номер: 32559466 від 25.11.2016 про державну реєстрацію права власності на квартиру, номер запису про право власності: 17641215, що розташована за адресою - АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначила, що 20.03.2015 між матір`ю позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, за умова якого ОСОБА_3 отримала у позику в розмірі 792 927 грн., що є еквівалентом 32 000 євро.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 20.03.2015 сторони також уклали договір іпотеки нерухомого майна предметом якого стала квартира АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 .

Після передачі квартири в іпотеку ОСОБА_3 зареєструвала у ній свою дочку ОСОБА_1 , дата реєстрації 21.04.2016 та онука ОСОБА_4 , дата реєстрації 21.11.2016.

У зв`язку із невиконанням зобов`язань за договором позики ОСОБА_2 задовольнила свої вимоги за рахунок предмета іпотеки звернувши на нього стягнення та 21.11.2016 зареєструвала за собою право власності.

Позивач вважає, що рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 є протиправним та таким що підлягає скасуванню, оскільки було порушено вимоги законодавства щодо порядку вчинення правочинів стосовного нерухового майна, права на яке має малолітня дитини і при реєстрації не було отримано дозвіл органу опіки і піклування на вчинення правочину щодо майна право користування яким мала малолітня дитини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського суду м. Києва від 14 травня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов пред`явлений до неналежного відповідача і є безпідставним. А оскільки у позові відмовлено за безпідставністю, то і відсутні підстави для відмови у позові шляхом застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 9 серпня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення по справі та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначила про порушення нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, при здійсненні реєстраційних дій щодо квартири АДРЕСА_2 , де зареєстрована і проживає малолітня дитина, оскільки нотаріусом не було витребувано від ОСОБА_2 дозвіл опіки та піклування для здійснення правочину стосовно квартири, де зареєстрована та проживає неповнолітня дитина.

При вчиненні правочину щодо відчуження нерухомого майна нотаріус з метою перевірки відсутності прав малолітніх дітей на квартиру зобов`язаний був отримати довідку про склад сім`ї відповідного уповноваженого органу з питань реєстрації станом на момент проведення державної реєстрації права власності за відповідачем.

Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину їм не надавався, що підтверджується листом Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Вважає помилковим висновок суду щодо неможливості застосування до правовідносин Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Зазначила, що у провадженні Подільського районного суду міста Києва перебуває справа № 758/9166/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зобов`язання заборони користуватись, управляти, розпоряджатись та володіти житловим приміщенням.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, просили її задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 20 березня 2015 року ОСОБА_3 , матір позивача, позичила у ОСОБА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору позики (до якого в подальшому вносились зміни), 792 927 грн, що еквівалентно 32 000 євро, які зобов`язалася повернути позикодавцеві до 14 жовтня 2016 року готівкою у валюті євро.

Для забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, 20 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого позичальник передала в іпотеку позикодавцеві належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .

25 листопада 2016 року приватним нотаріусом Войтовським В.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32559466, про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки. Для вчинення реєстраційних дій нотаріусу були надано, зокрема, копії договорів позики та іпотеки, звіт про оцінку майна, а також вимога про усунення порушення від 17 жовтня 2016 року.

ОСОБА_2 надала нотаріусу усі необхідні документи для здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, зокрема копія договору іпотеки від 20 березня 2015 року, копія письмової вимоги про усунення порушень від 17 жовтня 2016 року, надісланої ОСОБА_2 ОСОБА_3 , копія рекомендованого повідомлення про вручення ОСОБА_3 19 жовтня 2016 року поштового відправлення (вимоги про усунення порушення від 17 жовтня 2016 року), а також звіт про оцінку предмета іпотеки від 21 листопада 2016 року (ринкова вартість квартири становить 880 380,39 грн).

Даних про те, що ОСОБА_3 виконала свої зобов`язання за договором позики від 20 березня 2015 року та повернула ОСОБА_2 32 000 євро матеріали справи не містять.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України. Зокрема, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Щодо неналежного відповідача.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)).

Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо.

Таким чином, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив відповідачем.

Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно зазначив, що Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Київ. Войтовський В.С. є неналежним відповідачем справі, тому відмовляти в позові у зв`язку з тим, що позов завлений до неналежного відповідача можливо тільки відносно Войтовського В.С .

Щодо вимог заявлених до особи за якою зареєстроване речове право на це майно ОСОБА_2 , про визнання рішення про державну реєстрацію недійсним колегія суддів звертає увагу на наступне.

Основним доводом позову та апеляційної скарги є порушення прав неповнолітньої дитини при здійснені державної реєстрації права власності на іпотечну квартиру за ОСОБА_2 .

Щодо неправомірності дій стягувача

Статтею 26 Закону № 1255-IV, зокрема, встановлено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом (у тому числі передача цінних паперів електронної форми існування у власність обтяжувача відповідно до законодавства про депозитарну систему України); 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Стаття 27 Закону № 1255-IV передбачає, що якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання.

Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна (далі - Державний реєстр обтяжень) відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом строку, що визначається згідно з частиною другою статті 28 цього Закону.

У статті 28 Закону № 1255-IV вказані правові наслідки невиконання вимоги обтяжувача.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження може бути припинене боржником або третьою особою шляхом виконання порушеного боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або тієї частини цього зобов`язання, виконання якої було прострочене, разом з відшкодуванням обтяжувачу витрат, понесених у зв`язку з пред`явленням вимоги та/або звернення стягнення. Таке виконання може бути здійсненим у будь-який час до моменту продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження або до переходу права власності на нього до обтяжувача. У цьому разі обтяжувач не вправі вимагати від боржника або іншої особи, яка виконала зобов`язання, сплати інших сум.

Механізм передачі обтяжувачу права власності на предмет забезпечувального обтяження встановлений статтею 29 Закону № 1255-IV.

Обтяжувач має право після одержання предмета обтяження у володіння задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження, якщо інше не встановлено законом або договором. При цьому обтяжувач зобов`язаний повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір набути право власності на предмет забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону.

Боржник або інші обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна, протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, можуть заперечити проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до обтяжувача, який ініціює звернення стягнення.

Таке заперечення надсилається в письмовій формі обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення, та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна. За таких умов обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, повинен задовольнити забезпечену обтяженням вимогу шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 30 цього Закону.

Якщо заперечення проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження надійшло від іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, може набути право власності на предмет забезпечувального обтяження лише в разі задоволення ним забезпеченої вимоги обтяжувача, який заперечує проти цього. Якщо відповідне заперечення надійшло від боржника, набуття обтяжувачем, який ініціює звернення стягнення, права власності на предмет забезпечувального обтяження можливе на підставі рішення суду.

Якщо договором не передбачена вартість предмета забезпечувального обтяження (або порядок її визначення) для цілей звернення стягнення, у разі набуття обтяжувачем права власності на предмет забезпечувального обтяження відповідне зобов`язання, забезпечене обтяженням, вважається повністю виконаним.

У разі набуття обтяжувачем права власності на предмет забезпечувального обтяження усі обтяження відповідного рухомого майна з вищим пріоритетом зберігають чинність, а обтяження з нижчим пріоритетом припиняються.

З метою звернення стягнення на предмет застави обтяжувач (заставодержатель, стягувач) повинен неухильно дотримуватись порядку дій, передбаченого спеціальним для цього виду правовідносин Законом № 1255-IV. Процедура звернення стягнення на заставлене рухоме майно передбачає активні дії заставодателя, який повинен передати предмет обтяження, якщо той перебуває у його володінні.

У разі відсутності активних дій заставодателя (передачі предмета обтяження обтяжувачу) звернення стягнення на предмет обтяження відбувається на підставі рішення суду.

При цьому в силу положень частини першої статті 29 Закону № 1255-IV набуття обтяжувачем права власності на предмет обтяження неможливе без попереднього одержання ним цього предмета у володіння.

Отже, оскільки процедура звернення стягнення на предмет обтяження пов`язана з передачею рухомого майна у володіння, то якщо такої передачі не відбулось - звернення стягнення на це майно не було здійснене.

Оскільки доказів порушення закону з боку відповідача ОСОБА_2 позивачем не надано, а судом першої інстанції це не встановлено то суд першої інстанції правомірно відмовив і в цій частині.

Щодо доводів порушення прав малолітньої дитини.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини перша, четверта та шоста статті 29 ЦК України).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (частина перша статті 379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (частина перша статті 380 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (згідно із частиною першою статті 526 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом (частини перша та третя статті 575 ЦК України).

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (стаття 155 СК України).

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України).

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 161 СК України).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац третій статті 1 Закону про іпотеку).

Відповідно до абзацу п`ятого частини третьої статті 9 Закону про іпотеку іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону про іпотеку).

Згідно із частиною першою статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону про іпотеку).

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону про іпотеку Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (частина друга статті 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (в актуальній редакції далі - Закон про охорону дитинства).

Це кореспондує більш широкому визначенню права особи на проживання у сім`ї, закріпленому у частині третій статті 4 СК України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону про охорону дитинства).

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (частина друга статті 18 Закону про охорону дитинства).

Згідно із пунктом 1.4 Іпотекодавець свідчила ОСОБА_3 підтвердила та про гарантувала відсутність щодо спірної квартири прав третіх осіб як в межах України, так і за її межами, зокрема відсутність будь-якого права користуватися спірною квартирою малолітніми чи неповнолітніми дітьми.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України)

Верховний Суд, при перегляді постанови суду апеляційної інстанції у справі № 758/1323/17 зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В. С. від 25 листопада 2016 року, індексний номер 32559466, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки.

Встановлено, що ОСОБА_4 (онук позивача) зареєстрований у спірній квартирі з 21 листопада 2016 року.

Перехід права власності на спірну квартиру від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не звужують права малолітнього ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання якого у спірній квартирі з 21.11.2016, щодо користування спірним майном, оскільки такий перехід права на майно не позбавляє малолітню дитину користуватися ним. Отже, оспорюване рішення приватного нотаріуса не порушує прав малолітньої дитини.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_2 були дотримані усі вимоги, передбачені правовими нормами та умовами, укладеного договору іпотеки із ОСОБА_3 . Так само, судом апеляційної інстанції, в ході розгляду справи, не встановлено порушень з боку приватного виконавця, у зв`язку із чим, підстав для скасування рішення ПН КМНО Войтовського В.С. про реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 не має.

Дані обставини встановлено судовими рішеннями у справі № 758/1323/17 за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича, ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_10 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка діє від себе та як законний представник малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , треті особи: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення.

Будь-яких інших доказів, які б стосувались наведених обставин у справі № 758/7416/23 позивачем не подано.

Колегія суддів встановила, що при реалізації свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_2 діяла в межах договірних відносин і закону, а тому підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського суду м. Києва від 14 травня 2024 року змінити виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2025 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана