П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року м. Київ

Справа №757/50739/23-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/1842/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 18 червня 2024 року в м. Києві, повний текст рішення складений 19 червня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2023 року позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за заповітом померлої ОСОБА_3 ..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що в 1993 році орган приватизації заводу «Арсенал» засвідчив, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 - на праві приватної власності належить тітці позивача ОСОБА_3 . Органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» було видано свідоцтво про право власності на житло від 25 грудня 1993 pоку, квартира була приватизована згідно з Законом України « Про приватизацію державного житлового фонду».

01 грудня 2014 року Шостою Київською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт ОСОБА_4 за №9-2630 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про смерть від 17 березня 2015 року, що видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва, ОСОБА_3 померла, про що зроблено відповідний актовий запис № 96.

15 травня 2015 року Шостою Київською державною нотаріальною конторою бyла заведена спадкова справа № 328/2015 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , 1930 року народження.

Позивач вказує, що відповідач має бути позбавлений права на спадкування, оскільки, коли спадкодавець перебувала в безпорадному стані відповідач постійно залишав її без допомоги, та навіть не приймав участі в похованні спадкодавця, а всі витрати були понесені виключно позивачем.

Окремою обставиною позивач вказує те, що відповідач постійно морально та фізично впливав на заповідача, про що свідчить навіть виклики поліції та те, що померла кілька разів змінювала заповіт, де включала або виключала відповідача з нього через його неналежне ставлення до заповідача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем підставою звернення із цим позовом вказано ч.5 ст.1224 ЦК України, яка регламентує усунення від права на спадкування за законом, однак судом не може бути застосована вказана норма до спірних правовідносин, а відтак неможливим є усунення від права на спадкування за законом особи, якій таке право належить на підставі заповіту, тобто суд вказав на відсутність підстав для усунення ОСОБА_2 (який отримав таке право на підставі заповіту) від права на спадкування на підставі норми, яка регулює усунення від права на спадкування спадкоємців за законом.

Не погодилась із вказаним рішенням позивач, її представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, і ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Представник позивача зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не врахував норму ч.6 ст. 1224 ЦК України, якою передбачається, що положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Зазначає, що виходячи з положень ст. 1222 ЦК України, до поняття спадкоємці відносяться особи, які мають право на спадкування як за законом так і за заповітом. А тому норми ст. 1224 ЦК України мають в рівній мірі застосовуватися і до спадкоємців за заповітом, що повністю нівелюють доводи суду першої інстанції.

Від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу. На підтвердження своїх повноважень на представництво ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 до відзиву долучено копію довіреності від 10 січня 2023 року.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII, яким Конституцію України доповнено статтею 131-2.

Згідно з ч.3 ст. 131-2 Конституції України, виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Пунктом 11 Перехідних положень Конституції України передбачено, що представництво відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 131-1 та ст. 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року. (ч. 3 ст. 58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Згідно частини 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Предметом позову у даній справі є усунення від права на спадкування, а тому вказана справа не є малозначною.

На підтвердження своїх повноважень, як представника позивача, ОСОБА_5 надав копію довіреності від 10 січня 2023 року.

Однак, в довіреності, виданій на ім`я ОСОБА_5 не зазначено про те, що він є адвокатом, також до копії довіреності не долучено свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Судом апеляційної інстанції було здійснено перевірку ОСОБА_5 в Єдиному реєстрі адвокатів України, з даних якого не вбачається, що він є адвокатом.

Відповідно до ч.2 ст. 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (ч.4 ст. 183 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що особа, яка підписала відзив на апеляційну скаргу, не є адвокатом, тобто не має права його підписувати, а тому відзив на апеляційну скаргу не може бути прийнятий до розгляду та підлягає поверненню особі, яка її подала у відповідності до вимог ч.4 ст. 183 ЦПК України.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини своєї неявки до суду не повідомили, а тому суд апеляційної інстанції керуючись ч.2 ст.372 ЦПК України вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності.

В порядку ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» 25 грудня 1993 року /а.с. 14/.

22 червня 2011 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н.Ф., яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт зареєстрований в реєстрі за №9-2721 /а.с. 19,20/.

01 грудня 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н.Ф., яким належну їй квартиру під АДРЕСА_2 , а також належні їй речі домашнього обіходу та вжитку заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках кожному. Заповіт зареєстрований в реєстрі за №9-2630 /а.с. 17,18/

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 84 років ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть /а.с. 15/

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року у справі №757/23284/22-ц позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання таким, що прийняв спадщину - задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що прийняв спадщину /а.с. 57/.

З мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що 16 червня 2015 року до Шостої Київської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка була долучена до матеріалів спадкової справи №328/2015. Оскільки спадкоємець ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту ОСОБА_3 від 01 грудня 2014 року недійсним, то ОСОБА_2 є таким, що прийняв спадщину.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вказувала на те, що відповідач має бути позбавлений права на спадкування, оскільки, коли спадкодавець перебувала в безпорадному стані відповідач постійно залишав її без допомоги, окрім того, відповідач навіть не приймав участі в похованні спадкодавця, а всі витрати були понесені виключно позивачем.

Окремою обставиною є те, що відповідач постійно морально та фізично впливав на заповідача, про що свідчить навіть виклики поліції та те, що померла кілька разів змінювала заповіт, де включала або виключала відповідача з нього через його неналежне ставлення до заповідача.

Позивач звернулась до суду з позовом про усунення відповідача від права на спадкування на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.1 ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 1 ст.1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладеного у пункті 6 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ (ч.6 ст. 1224 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1237 ЦК України заповідач має право зробити у заповіті заповідальний відказ.

Згідно із ч.ч. 1,3 ст. 1238 ЦК України предметом заповідального відказу може бути передання відказоодержувачеві у власність або за іншим речовим правом майнового права або речі, що входить або не входить до складу спадщини. Спадкоємець, на якого заповідачем покладено заповідальний відказ, зобов`язаний виконати його лише у межах реальної вартості майна, яке перейшло до нього, з вирахуванням частки боргів спадкодавця, що припадають на це майно.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до ч.3 ст. 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19, від 08 грудня 2021 року у справі №552/3281/20.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наведених обставин вбачається, що 01 грудня 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н.Ф., яким належну їй квартиру під АДРЕСА_2 , а також належні їй речі домашнього обіходу та вжитку заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках кожному.

Судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 є таким, що прийняв спадщину. Також вбачається, що судовим рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту ОСОБА_3 від 01 грудня 2014 року недійсним, а тому ОСОБА_2 є таким, що прийняв спадщину. Таким чином, заповіт від 01 грудня 2014 року є чинним.

Оскільки ОСОБА_2 , є спадкоємцем за заповітом, то застосуванню до спірних правовідносин не підлягають положення ч.5 ст. 1224 ЦК України, на які посилалась позивач при поданні позову, оскільки правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом.

Таким чином, оскільки позивачем підставою звернення із цим позовом вказано ч.5 ст.1224 ЦК України, яка регламентує усунення від права на спадкування за законом, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про неможливість застосування вказаної норми до спірних правовідносин, оскільки неможливим є усунення від права на спадкування ОСОБА_2 за законом, оскільки йому таке право належить на підставі заповіту.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не врахував норму ч.6 ст. 1224 ЦК України, якою передбачається, що положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб на користь яких зроблено заповідальний відказ, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки вказані положення застосовуються до спадкоємців за законом, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , хоча і є племінником померлої ОСОБА_3 , проте є спадкоємцем за заповітом. Даних про заповідальний відказ матеріали справи не містять. Крім того, ОСОБА_2 , який є племінником померлої ОСОБА_3 , виходячи з положень ст. 1262 ЦК України та ч.3 ст. 1266 ЦК України, є спадкоємцем другої черги за законом, а тому не є особою, яка має право на обов'язкову частку у спадщині.

За таких обставин, положення ч.6 ст. 1224 ЦК України до ОСОБА_2 , та до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Таким чином, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним у справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києвавід 18 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук