ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/1088/24

Головуючий у першій інстанції Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/514/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (попередня назва Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія») про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних (суддя Овсієнко Ю.К.), ухвалене у м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив стягнути на його користь кошти в розмірі 482 402,52 грн, що є інфляційними втратами за лютий 2017 року жовтень 2023 року, та 3% річних від суми 418 665,07 грн, яка в період з 18 жовтня 2023 року по 30 жовтня 2023 року сплачена позивачу в рахунок часткового погашення зобов`язань в розмірі 3 954 749,71 грн з відшкодування позивачу, як іпотекодавцю, перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 31 жовтня 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання кредиту № 0. У забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором було укладено Іпотечний договір № 30006Z174 від 01 листопада 2006 року, за умовами якого позивач передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належне йому нежиле приміщення приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

22 вересня 2015 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 1, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за Іпотечним договором № 30006Z174 від 01 листопада 2006 року та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» отримала права іпотекодержателя на предмет іпотеки.

18 квітня 2016 року державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (індексний номер 29353123 від 21 квітня 2016 року 11:29:34).

Позивач зазначав, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 751/2658/18 за його позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року, стягнуто на його користь, як іпотекодавця, 3 954 749,71 грн у рахунок відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя.

Указував, що починаючи з 22 квітня 2016 року, з моменту переходу від нього до відповідача права власності на предмет іпотеки, останній в якості відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя був зобов`язаний сплатити йому кошти в розмірі 3 954 749,71 грн, однак цього не зробив.

У період з 18 жовтня 2023 року по 30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 в рахунок виконання грошового зобов`язання отримав грошові кошти в загальній сумі 418 665,07 грн.

Посилаючись на ч.2 ст.625 ЦК України, вважав, що відповідач за весь час прострочення, з лютого 2017 року по жовтень 2023 року зобов`язаний сплатити йому інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми, яку в позові ним визначено у розмірі 482 402,52 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2024 року позов задоволено; стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 482402 грн 52 коп., що складається із: 397770 грн 48 коп. інфляційних втрат та 84632 грн 04 коп. три відсотки річних, за період з 01 лютого 2017 року до 30 жовтня 2023 року; стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 4824 грн 03 коп. судового збору; стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн 00 коп. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції врахував, що з моменту порушення грошового зобов`язання, а саме з 22 квітня 2016 року необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто до 30 жовтня 2023 року (в межах заявлених позовних вимог). З цієї підстави суд відхилив доводи представника відповідача відносно того, що строк нарахування коштів за ст.625 ЦК України за вимогою про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя необхідно рахувати з моменту набрання законної сили рішення суду у вказаній справі, а саме з 09 листопада 2021 року. Також за висновком суду, станом на 13 березня 2020 року для позивача вже закінчився строк позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат за травень 2016 року-січень 2017 року на суму боргу 418665,07 грн, проте строк позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат за лютий 2017 року-лютий 2020 року на суму боргу 418665,07 грн не закінчився, оскільки щодо щомісячних інфляційних втрат за місяці лютий 2017 року-жовтень 2023 року сплив позовної давності настає після 12 березня 2020 року, що є початком дії карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також настає після 24 лютого 2022 року, що є початком дії воєнного стану, а тому до цього часу строк позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат за лютий 2017 року-лютий 2020 року на суму боргу 418665,07 грн продовжується і до цього часу, згідно пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

В апеляційній скарзі ТОВ «ВІН ФІНАНС» (попередня назва ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 особисто та за участі двох представників, в тому числі адвоката, з моменту звернення до суду із позовом про стягнення перевищення вартості предмета іпотеки над сумою заборгованості, оскарження рішень по цій справі, збільшення позовних вимог, паралельно ініціював судові спори з АТ «УкрСиббанк» та приватним нотаріусом Семеновою А., брав особисто участь у судових засіданнях у цих справах, отже у нього відсутні об`єктивні обставини, які унеможливлювали звернутись із позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасний розрахунок внаслідок набуття у власність предмета іпотеки до моменту спливу строку позовної давності після його переривання. Вважає, що стягненню на користь позивача підлягають визначені ч.2 ст.625 ЦК України суми у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за 3 роки, які передували подачі ним позову. Позовну заяву було зареєстровано судом 01 лютого 2024 року, таким чином стягненню підлягають виключно платежі, які нараховані після 01 лютого 2021 року. За доводами ТОВ «ВІН ФІНАНС», оскільки Прикінцевими та Перехідними положеннями ЦК України врегульовано звільнення позичальника від відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України, то з урахуванням аналогії права та з метою рівноваги інтересів сторін цивільних правовідносин, суд апеляційної інстанції має зменшити стягнуту рішення суду першої інстанції суму на платежі, нараховані в період дії воєнного стану. Звертає увагу, що позивач необґрунтовано використовує норми цивільного та процесуального законодавства про продовження строків, у тому числі і строків позовної давності в зв`язку з впровадженням карантину та воєнного стану, з метою отримання не тільки фінансової сатисфакції, а й моральної, оскільки не відреагував на пропозиції відповідача щодо добровільного врегулювання спору, в зв`язку з чим нарахування 3% річних та інфляційних втрат є більшим, ніж сама сума боргу. Також ТОВ «ВІН ФІНАНС» вказує, що судом було залишено поза увагою твердження відповідача, що заборгованість у Товариства виникла саме з моменту винесення рішення у справі №751/2658/18, а саме після 09 листопада 2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні. Позивач зазначає, що 22 квітня 2016 року є датою, починаючи з якої почав обчислюватися перебіг строку позовної давності до основного зобов`язання відповідача, тоді як до компенсаційного зобов`язання строк позовної давності розпочинає обчислюватися окремо кожного місяця, зокрема після опублікування індексу інфляції за відповідний місяць. З квітня 2018 року перервався строк позовної давності на подачу позовних вимог щодо похідних зобов`язань. Отже, позивач з вимогами про стягнення інфляційних втрат за лютий 2017 року своєчасне звернення позивача закінчувалося в березні 2020 року (включно), оскільки це не виходило б за межі 3-річного строку позовної давності внаслідок того, що індекс інфляції за лютий 2017 року з`явився та був офіційно опублікований в березні 2017 року, аналогічно щодо інфляційних втрат за інші місяці (березень 2017-лютий 2020 року). Стверджує, що на строк з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року продовжився строк позовної давності щодо інфляційних втрат за лютий 2017 року-жовтень 2023 року, враховуючи дію пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та те, що карантин тривав до 30 червня 2023 року. Також ОСОБА_1 посилається, що строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану. Отже позивачем позовна давність не пропущена. Позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки позовні вимоги заявлялись на підставі ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та стосуються стягнення грошових коштів, які знецінилися внаслідок прострочення виконання зобов`язань іпотекодержателем. Стверджує, що знецінення коштів, які відповідач зобов`язаний йому сплатити з 21 квітня 2016 року, відбулося виключно через дії відповідача, який кошти ні в добровільному, ні в примусовому порядку не сплачував. Вважає справедливим стягнення з відповідача всього розміру заявленої компенсації від знецінення коштів.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що у квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживачів, а саме відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3 954 749,71 грн у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2021 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3 954 749,71 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.12-16).

Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 червня 2022 року залишено без змін (а.с.17-23).

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 15 липня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Авторговим А.М. відкрито виконавче провадження №69434599 про примусове виконання виконавчого листа №751/2658/18, виданого 14 липня 2022 року Чернігівським апеляційним судом про стягнення з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3 954 749,71 грн (а.с.24).

З копії виписки по рахунку вбачається, що за період з 18 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2023 року на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти за виконавчим листом №751/2658/18 від 14 липня 2022 року у виконавчому провадженні №69434599 на загальну суму 418 665,07 грн (а.с.25).

Згідно з поданим ОСОБА_1 розрахунком сума інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з лютого 2017 року по жовтень 2023 року, внаслідок отримання позивачем у період з 18 жовтня 2023 року по 30 жовтня 2023 року коштів у сумі 418 665,07 грн, у рахунок часткового погашення зобов`язань у розмірі 3 954 749,71 грн внаслідок примусового виконання рішення суду по справі 751/2658/18 в рамках ВП № 69434599 становить 482 402,52 грн (а.с.56-61).

У суді першої інстанції ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заявляло про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Згідно з розрахунком відповідача розмір інфляційних втрат та 3% річних за період з 01 лютого 2021 року по 30 жовтня 2023 року (з врахуванням спливу строку позовної давності) становить 34 391,99 грн (а.с.39-40).

Наказом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» №55-к від 25 липня 2024 року перейменовано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (а.с.113).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За положеннями ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст. 610 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 614 ЦК України встановлена презумпція вини особи, що не виконує зобов`язання. За положеннями цієї норми особа, яка порушила зобов`язання і повинна нести відповідальність, вважається винною. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Згідно з ч. 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Аналогічне положення закріплене в частині четвертій статті 334 ЦК України, згідно з яким права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави вважати, що грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі №751/2658/18 встановлено, що державна реєстрація права власності за відповідачем, як іпотекодержателем, на приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 , відбулась 21 квітня 2016 року, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Таким чином, з моменту порушення грошового зобов`язання, а саме з 22 квітня 2016 року необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення (до 30 жовтня 2023 року).

03 квітня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» подало до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (а.с.37).

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), №522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом частин першої та п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.02.2023 у справі № 911/3025/21.

Таким чином, ураховуючи вищезазначене, стягненню на користь позивача підлягають визначені ч. 2 ст. 625 ЦК України суми у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за 3 роки, які передували подачі ним позову.

Висновок суду першої інстанції про те, що розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних необхідно здійснювати з 01 лютого 2017 року, є необгрунтованим, оскільки, як встановлено вище, державна реєстрація права власності за іпотекодержателем відбулася 21 квітня 2016 року, а з наступного дня 22 квітня 2016 року розпочалося прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому чинним законодавством не встановлено таких особливих умов, як відсутність індексу інфляції, неможливість визначення точного розміру інфляційних втрат, які можуть бути підставою для несвоєчасного звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат, як про то вказує позивач.

У той же час, суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи позивача про те, що строк нарахування коштів за ст.625 ЦК України необхідно рахувати з моменту набрання рішенням суду у справі №751/2658/18 (09 листопада 2021 року), оскільки ОСОБА_1 звертався до відповідача з позовними вимогами про стягнення коштів у відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки, вимог про стягнення грошових коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, не заявляв. Стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а є окремою вимогою, строк позовної давності за якою обраховується самостійно.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 звернувся до суду 01 лютого 2024 року, просив стягнути на його користь інфляційні втрати та 3% річних за період до 30 жовтня 2023 року, відтак стягненню підлягають інфляційні втрати та 3% річних за період з 01 лютого 2021 року по 30 жовтня 2024 року.

Позивач просить нарахувати інфляційні втрати та 3% річних на загальну суму заборгованості 418665,07 грн, яка в період з 18 жовтня 2023 року по 30 жовтня 2023 року сплачена йому в рахунок часткового погашення зобов`язань окремими платежами.

Сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню на користь позивача, розраховується за формулою: (сума боргу х сукупний індекс інфляції) / 100% сума боргу.

Сукупний індекс інфляції за період з 01 лютого 2021 року до 18 жовтня 2023 року становить: 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% х 100,70% х 101,50% х 100,20% х 100,50% х 100,80% х 99,40% х 98,60% х 100,50% х 100,80% = 142,767%.

Відповідно, інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 22364,05 грн становлять: (22364,05 грн х 142,767% / 100% - 22364,05) = 9564,51 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 01 лютого 2021 року до 23 жовтня 2023 року становить: 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% х 100,70% х 101,50% х 100,20% х 100,50% х 100,80% х 99,40% х 98,60% х 100,50% х 100,80% = 142,767%.

Відповідно, інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 87362,98 грн становлять: (87362,98 грн х 142,767% / 100% - 87362,98) = 37362,82 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 01 лютого 2021 року до 25 жовтня 2023 року становить: 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% х 100,70% х 101,50% х 100,20% х 100,50% х 100,80% х 99,40% х 98,60% х 100,50% х 100,80% = 142,767%.

Відповідно, інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 29998,43 грн становлять: (29998,43 грн х 142,767% / 100% - 29998,43) = 12829,53 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 01 лютого 2021 року до 27 жовтня 2023 року становить: 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% х 100,70% х 101,50% х 100,20% х 100,50% х 100,80% х 99,40% х 98,60% х 100,50% х 100,80% = 142,767%.

Відповідно, інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 11210,85 грн становлять: (11210,85 грн х 142,767% / 100% - 11210,85) = 4794,58 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 01 лютого 2021 року до 30 жовтня 2023 року становить: 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% х 100,70% х 101,50% х 100,20% х 100,50% х 100,80% х 99,40% х 98,60% х 100,50% х 100,80% = 142,767%.

Відповідно інфляційні втрати за вказаний період з суми боргу 267728,76 грн становлять: (267728,76 грн х 142,767%/100% - 267728,76) = 114500,46 грн.

Загальний розмір інфляційних втрат за період з 01 лютого 2021 року по 30 жовтня 2023 року складає 179051,9 грн.

Таким чином, сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 , становить 179051,9 грн.

3% річних обраховується за формулою: сума боргу х 3% річних / 100% х кількість днів / кількість днів у році.

За період з 01 лютого 2021 року по 18 жовтня 2023 року 3% річних становить: 22364,05 грн х 3% річних/100% х 990/365 = 1819,76 грн.

За період з 01 лютого 2021 року по 23 жовтня 2023 року 3% річних становить: 87362,82 грн х 3% річних/100% х 995/365 = 7144,61 грн.

За період з 01 лютого 2021 року по 25 жовтня 2023 року 3% річних становить: 29998,43 грн х 3% річних/100% х 997/365 = 2458,23 грн.

За період з 01 лютого 2021 року по 27 жовтня 2023 року 3% річних становить: 11210,85 грн х 3% річних/100% х 999/365 = 920,52 грн.

За період з 01 лютого 2021 року по 30 жовтня 2023 року 3% річних становить: 267728,76 грн х 3% річних/100% х 1002/365 = 22049,11 грн.

Отже, сума 3% річних, що підлягає стягненню з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 , складає 34392,23 грн.

Загальний розмір інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, становить 213444,13 грн (179051,9 грн + 34392,23 грн).

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами ОСОБА_1 про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12 березня 2020 року).

Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12 березня 2020 року. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12 березня 2020 року, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 27/55(914/4078/21).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Право на позов у ОСОБА_1 виникло 22 квітня 2016 року, сплив позовної давності мав би настати з 22 квітня 2019 року, тобто до введення карантину 12 березня 2020 року, з позовом до суду заявник звернувся 01 лютого 2024 року, тобто після закінчення дії карантину, а тому підстави для продовження строків позовної давності відсутні.

Воєнний стан в Україні введено указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та в подальшому його неодноразово продовжено, позивач же до суду звернувся 01 лютого 2024 року, тобто вказані положення не підлягають застосуванню.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для зменшення стягнутої з відповідача суми на платежі, нараховані в період дії воєнного стану, не заслуговують на увагу, оскільки пункт 18 Прикінцевих та перехідних ЦК України містить застереження щодо його застосування, а саме щодо позичальників, які отримали кредит, тоді як спірні правовідносини виникли виходячи з того, що позивач є іпотекодавцем, і його позов про відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, заявлявся на підставі ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та стосується стягнення грошових коштів.

Хибним є посилання в апеляційній скарзі ТОВ «ВІН ФІНАНС» на ч. 1 ст. 233 ГК України.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, на яку посилається відповідач, сторони у договорі змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. Тобто мова йшла про стягнення не 3% річних, а 40% чи 96% річних. Так як в даному випадку стягуються виключно передбачені ст. 625 ЦК України 3% річних, то їх зменшення не вбачається можливим.

Ураховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «ВІН ФІНАНС» підлягає частковому задоволенню, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2024 року скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом стягнення з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на його користь інфляційних втрат у розмірі 179051,9 грн та 3% річних у розмірі 34392,23 грн за період з 01.02.2021 до 30.10.2023.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 8 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У зв`язку з частковим задоволенням позову на суму 213444,13 грн (179051,9 + 34392,23), що становить 44% від ціни позову, з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2122,57 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції (4824,03 грн х 44%), а також витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 8800 грн (20000 грн х 44%).

Оскільки у задоволенні позову частково відмовлено, з позивача на користь відповідача належить стягнути 11000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційного скарги ТОВ «ВІН ФІНАНС» на 268958,39 грн (482402,52 - 213444,13), що становить 56% від оскаржуваної суми, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4052,44 грн (7236,5 грн х 56%) за апеляційний розгляд справи.

Також оскільки в задоволенні апеляційної скарги частково відмовлено, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6600 грн.

Керуючись ст.ст.141, 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 213444 грн 13 коп. інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що складається із: 179051 грн 90 коп інфляційних втрат та 34392 грн 23 коп. три відсотки річних, за період з 01.02.2021 до 30.10.2023, судового збору у розмірі 2122 грн 57 коп. за розгляд справи судом першої інстанції, витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 8800 грн, витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6600 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8; ) 11000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції та судового збору у розмірі 4052 грн 44 коп. за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2025 року.

Головуючий: Судді: