Номер провадження: 22-ц/813/2454/25
Головуючий у першій інстанції Чорнуха Ю. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

представник заявника - ОСОБА_2

заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2024 року, ухвалену у складі судді Чорнухи Ю.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні дітей,-

встановив:

Короткий зміст заяви.

До Приморського районного суду міста Одеси надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту перебування на утриманні дітей, у якій заявник просить встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох дітей віком до 18 років, а саме - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Заява обґрунтована тим, що заявник з 15.05.2024 перебуває у шлюбі із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Родина ОСОБА_1 складається з його дружини та її дітей від попередніх шлюбів. Заявник опікується дітьми, дбає про їх фізичне здоров`я, забезпечує їх кишеньковими коштами, необхідними медикаментами, лікарськими засобами тощо. Вважає, що фактично утримує дітей та виконує обов`язки батька.

Обґрунтовує необхідність встановлення факту перебування дітей на його утриманні тим, що у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та заборону виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, обмежено право заявника на свободу пересування, він позбавлений можливості виїхати за кордон та вивезти свою родину за межі території України.

Посилається на абзац 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, якою передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2024 року закрито провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні дітей.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щооскільки заява про встановлення факту, подана ОСОБА_1 не пов`язана із реалізацією чи захистом цивільного особистого немайнового або майнового права заявника, а фактично пов`язана із можливим виникненням у майбутньому публічно-правового спору щодо виконання військового обов`язку та перетину кордону в умовах воєнного стану, заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження у цивільному судочинстві. З таких обставин, провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років підлягає закриттю.

Суд роз`яснив, що у разі виникнення публічно-правового спору, він підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник заявника звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2024 про закриття провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 12.09.2024 є незаконною та прийнятою без дотримання норм матеріального та процесуального права.

Твердження суду першої інстанції про те, що заявником не надано доказів того, що від встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника залежить виникнення, зміна або припинення його особистих чи майнових цивільних прав і що встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням публічного-правого спору щодо виконання військового обов`язку та перетину державного кордону під час дії воєнного стану, оскільки від встановлення факту перебування трьох неповнолітніх дітей на утриманні заявника залежить отримання ним відстрочки від мобілізації відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» 3543-XII від 21 жовтня 1993 року, а відтак даний факт породжує для заявника юридичні наслідки і на даному етапі не пов`язується із вирішенням публічно-правового спору.

Щодо явки сторін.

До суду в режимі відеоконференції приєднався апелянт та надав суду пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглядаючи вказану ухвалу суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

У заяві про встановлення факту перебування на утриманні батька його неповнолітніх дітей зазначено наступну мету для встановлення такого факту - що у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та заборону виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, обмежено право заявника на свободу пересування, він позбавлений можливості виїхати за кордон та вивезти свою родину за межі території України.

Посилається на абзац 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, якою передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції зазначив, що оскільки заява про встановлення факту, подана ОСОБА_1 не пов`язана із реалізацією чи захистом цивільного особистого немайнового або майнового права заявника, а фактично пов`язана із можливим виникненням у майбутньому публічно-правового спору щодо виконання військового обов`язку та перетину кордону в умовах воєнного стану, заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження у цивільному судочинстві. З таких обставин, провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років підлягає закриттю.

Суд роз`яснив, що у разі виникнення публічно-правового спору, він підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та підставами закриття провадження у справі з таких мотивів.

Відповідно до ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 2 частини першої ст.315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Перелік фактів, що встановлюються судом при розгляді справи, визначений частиною першою ст.315 ЦПК України, не є вичерпним.

Згідно з частиною другою ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 виснувано, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, як вже зазначалося вище, у цій справі заявник просить встановити факт перебування трьох неповнолітніх дітей на його одноосібному утриманні, встановлення вказаного факту йому необхідне, оскільки у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та заборону виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, обмежено право заявника на свободу пересування, він позбавлений можливості виїхати за кордон та вивезти свою родину за межі території України.

Посилається на абзац 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, якою передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі в порядку окремого провадження, однак підстави такого закриття апеляційний суд вважає невірним.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України.

Частиною першою ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст.157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст.150,151 СК України.

За приписами частини другої ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, необхідних для виховання дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Згідно зі ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, ухилення від утримання дитини є самостійною підставою для стягнення аліментів за рішенням суду.

За таких обставин, із настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самосійного утримання дітей батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері або батька обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

У цій справі, яка переглядається у апеляційному порядку, ОСОБА_1 просить встановити факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей його жінки від попереднього шлюбу, але встановлення такого факту може мати негативні наслідки для його дружини та їх рідних батьків, як матері та батька цих дітей, оскільки ОСОБА_1 просить встановити факт одноосібного утримання доньок і сина його жінки.

Із огляду на зазначене вбачається, що наявний спір про право, зокрема спір щодо участі батьків у матеріальному забезпеченні (утриманні) трьох неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Частиною першою ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої ст.155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного утримання дітей батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати або батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного утримання дітей одним із батьків не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків дітей, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дітей.

Отже, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки вбачається спір про право.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дітей одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Аналогічна позиція викладена Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 та в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 20214 року в справі №344/18112/24.

Підсумовуючи викладене вище, встановлення факту одноосібного утримання батьком дітей не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки існує спір про право щодо участі в утриманні дітей їх матір`ю та рідним батьком, приймаючи до уваги існування загрози порушення принципу дотримання найкращих інтересів дітей. Існує спір про право щодо участі одного з батьків в утриманні дітей. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу «невідчужуваності» сімейних обов`язків, у тому числі, обов`язків утримання дітей, ці питання не можуть з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків, а тому факт одноосібного утримання дітей може бути встановлений судом як одна з обставин, що становитиме предмет доказування у спорі між батьками дітей щодо виконання ними обов`язків із утримання дітей, тобто у позовному провадженні за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини четвертої ст.315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Резюмуючи викладене вище, факт одноосібного утримання неповнолітніх дітей батьком не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції не правильно закрив провадження і при цьому суд першої інстанції передчасно зробив висновки про те, що факт одноосібного утримання дітей батьком не може бути встановлений судом як одна з обставин, що може становити предмет доказування у спорі між батьками дітей щодо виконання ними обов`язків з утримання дітей у порядку позовного провадження за правилами цивільного судочинства та помилково послався на положення п.1 частини першої ст.186 ЦПК України, а не на положення частини четвертої ст.315 ЦПК України.

У підсумку апеляційний суд скасовує ухвалу суду першої інстанції, та ухвалює нове судове рішення про залишення заяви без розгляду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд врахував останні висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені Верховним Судом.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково (п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а тому судове рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про залишення заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст. 293, 294, 374, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2024 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні дітей - залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко