справа № 619/8272/24
провадження № 2/619/612/25
РІШЕННЯ

іменем України

26 лютого 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участюсекретаря судового засіданняЛоманової І.А.

Справа № 619/8272/24

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: КП «Харківські теплові мережі»;

відповідач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження позов про стягнення заборгованості.

Стислий виклад позиції сторін.

11 жовтня 2024 року КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за комунальні послуги у сумі 41 846,69 грн. В обґрунтування позову зазначило, що відповідачі є споживачами КП «Харківські теплові мережі», отримують та користуються послугами, однак внаслідок неповної та несвоєчасної оплати отриманих послуг станом на 01.09.2024 у них утворилася заборгованість в сумі 39 867,06 грн, з яких: 39 047,62 грн за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.03.2015 по 31.08.2024; 812,44 грн за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії. За несвоєчасну оплату послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за період до лютого 2022 року відповідачам нараховано інфляційні втрати в сумі 1 431,76 грн; 3% річних в сумі 547,87 грн.

Представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Головко В.В. подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилається на те, що у позові позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 перебуває у фактичних договірних відносинах з КП «Харківські теплові мережі», при цьому позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, що є не припустимим, в той час як мати відповідачів по справі є власником даної квартири. Також вказує, що позивач просить стягнути заборгованість за надані послуги за відповідний період часу з 01.03.2015 по 31.08.2024, тобто по за межами встановлених законом строків позовної давності. При цьому позовна заява містить відомості, які розроблені власноручно позивачем, що начебто були інколи незначні сплати за послуги стороною відповідачів у зазначений період часу, ці відомості були надані з метою уникнення переривання строків позовної давності, адже кожен з нас може виготовити такого роду сумнівні документи невстановленого походження, в той час, як сплата послуг повинна підтверджуватися відповідними роздруківками щодо руху коштів по особовому рахунку позивача у відповідний період часу, із зазначенням назви кредитно-фінансової установи, яка провела фінансову операцію у певний період часу, отже позовна заява не має належного фінансово - господарського документу з прив`язкою до рахунку позивача, що саме від відповідачів частково надходили кошти у певний період часу. Отже, викладені позивачем вимоги не підтверджені документально та є безпідставними. Фінансове становище відповідача ОСОБА_2 є вкрай складним, що підтверджується відповідною довідкою. Статтею 453 ЦПК України закріплюється право на відстрочення та розстрочення виконання судового рішення. Вразі, якщо суд прийме рішення щодо задоволення позовних вимог, просить розстрочити виконання рішення суду на один рік.

Відповідь на відзив на позовну заяву від позивача до суду не надійшла.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

11.10.2024 КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії.

10.12.2024 заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області позов задоволено повністю.

21.01.2025 ухвалою суду скасовано заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10.12.2024. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 10 год 00 хв 26 лютого 2025 року. Також запропоновано відповідачам подати до суду відзив на позов в строк до 19 лютого 2025 року. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив у строк до 21 лютого 2025 року. Запропоновано відповідачам подати до суду в строк до 25 лютого 2025 року заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

10.02.2024 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Головко В.В. подала до суду відзив на позовну заяву.

26.02.2025 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Головко В.В. подала до суду заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

У судове засідання представник позивача КП «ХТМ» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки в електронному вигляді в його електронний кабінет, яку доставлено 22.01.2025. Причин неявки суду не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Головко В.В. підтримала вимоги викладені у відзиві на позовну заяву та заяві про застосування строку позовної давності.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до довідки Солоницівської селищної ради, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з відомостями про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежа за адресою: АДРЕСА_1 , о/р НОМЕР_1 , споживач: споживач ОСОБА_1 , за період з 03.2015 по 08.2024 має заборгованість у сумі 39 047,62 грн.

З огляду на Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, споживачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , о/р НОМЕР_1 , за період з 03.2019 по 11.2021 нараховано 3% річних у сумі 547,87 грн та інфляційні втрати у розмірі 1431,76 грн.

Згідно з Відомістю про нарахування та оплату за абонентське обслуговування по послузі з постачання теплової енергії, по послузі з постачання гарячої води, споживачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , о/р НОМЕР_1 , за період з 04.2022 по 08.2024 нараховано борг у розмірі 812,44 грн за абонентське обслуговування по послузі з постачання теплової енергії.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Пунктом першим частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом п`ятим частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Частиною третьою статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» № 2633-IV від 02.06.2005 встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги.

Відповідно до абзацу 22 частини першої статті 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Постачання теплової енергії у житловий фонд на потреби опалення, здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону, а на потреби гарячого водопостачання протягом року.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до вимог ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 21.07.05 року № 630 (надалі Правила), споживач зобов`язаний вчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Положенням статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян.

Такими діями відповідачів є фактичне користування послугами, що надаються позивачем.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15.

Ні ЦК України, ні Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», ні Правилами не передбачено випадків, коли недодержання письмової форми договору про надання послуг з теплопостачання має наслідком його недійсність. Відсутність письмового договору про надання послуг з теплопостачання та постачання гарячої води не свідчить про відсутність певних договірних відносин і не звільняє відповідачів від оплати за фактично надані послуги.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду у цивільній справі № 334/2789/15-ц, викладеною у постанові від 27 лютого 2019 року.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно з положеннями ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до пункту четвертого частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачі зареєстровані та мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг КП «Харківські теплові мережі» і не в повному обсязі сплачують за надані послуги з опалення та гарячої води.

Згідно з відомостями про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежа споживачі за адресою: АДРЕСА_1 , о/р НОМЕР_1 , за період з 03.2015 по 08.2024 має заборгованість у сумі 41 846,69 грн.

Тобто відповідачі перебувають у фактичних договірних відносинах з КП «Харківські теплові мережі».

Будь-яких доказів на підтвердження того, що послуги відповідачам не надавались, що вони не користувалася наданими послугами і потреби в таких послугах не мали, відповідачами до суду не надано. Також не надано доказів необґрунтованості нарахованих сум, свого розрахунку.

Отже, суд вважає доведеним розмір заборгованості відповідачів перед КП «ХТМ» за послуги з теплопостачання в сумі 41 846,69 грн, що утворилась за період з 01.03.2015 по 31.08.2023.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Разом з тим, представник відповідача ОСОБА_2 - Головко В.В. просить застосувати строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Звертаючись до суду з цим позовом, КП «ХТМ» просить стягнути з відповідачів заборгованість за надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води в сумі 41 846,69 грн, що утворилась за період з 01.03.2015 по 31.08.2024.

З огляду на матеріали справи, позовна заява подана 11 жовтня 2024 року.

За таких обставин, підлягає застосуванню положення про загальний трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за опалення та гарячу воду за вказаний період.

Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.03.2015 по 10.10.2021 включно не підлягають задоволенню, так як пред`явлені поза межами позовної давності.

У межах розгляду цієї справи позивач не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності, що дає суду підстави для відмови у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості за опалення та гарячу воду за період з 01.03.2015 по 10.10.2021 включно, що є підставою для відмови у задоволені позову в цій частині.

При обчислені строку позовної давності судом були враховані положення статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до яких, плата за-комунальні послуги (послуги з теплопостачання) нараховується щомісячно, а отже перебіг позовної давності починається після не сплати (часткової оплати) чергового платежу.

Натомість позовні вимоги про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду за період з 11.10.2021 по 11.10.2024 заявлені в межах строку позовної давності.

Відповідно до відомостей про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежа заборгованість відповідачів перед позивачем за надані послуги з теплопостачання за період в межах позовної давності становить - 12 892,92 грн.

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, в межах строків позовної давності в розмірі 12 892,92 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 - Головко В.В. у відзиві на позовну заяву просить суд розстрочити виконання рішення суду на один рік посилаючись на тяжке матеріальне становище відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може надати відстрочення або розстрочення виконання, про що зазначає в рішенні.

Згідно з п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Згідно положень чч. 1, 3 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч. 4 ст. 435 ЦПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка виконання рішення суду - це розподіл виконання рішення на частини, що підлягають виконанню протягом певного періоду часу або через певні періоди часу, що призводять до перенесення строку виконання рішення на пізніші періоди, зокрема, полягає в розподілі належних до сплати сум платежу на певні частини із встановленням конкретного строку для виконання кожної з визначених частин рішення. При розгляді заяв щодо розстрочки виконання рішення суд виходить з міркувань доцільності та об`єктивності необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання такого додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання строку для розстрочки виконання рішення суд не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, розстрочка має бути компромісом між заінтересованими сторонами.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, як би національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»).

Відповідно до ст. 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 10 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року № 8 встановлено, що судам при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суду слід враховувати те, що розстрочкою виконання рішення є встановлення періоду, протягом якого рішення суду виконається частинами з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини мають визначатись судом. Це стосується виконанням рішення суду щодо предметів, які діляться (грошей, майна тощо). Суди, задовольняючи заяви про розстрочку та відстрочку виконання рішень, не враховують що матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судових рішень, які набрали законної сили, та не є обставиною, що утруднює виконання рішень суду.

Водночас відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа зобов`язань залишається незмінною. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.

Така правова позиція сформована Великою Палатою ВС у постанові від 04 06.2019 у справі №916/190/18.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наведені представником відповідача обставини не є такими, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що клопотання представника відповідача про розстрочення виконання рішення суду, не підлягає задоволенню, оскільки не доведено належними та допустимими доказами обставин, які мають характер особливих або виняткових та які б давали підстави для розстрочення виконання рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як суд задовольняє позов частково, то з відповідачів на користь позивача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати у розмірі 932,62 грн (12892,92/41846,69=0,3080; 3028,00х0,3080=932,62).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задовольнити частково.

Стягнути солідарно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послугу з постачання теплової енергії в сумі 12 892 (дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві) гривень 92 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судові витрати у розмірі 932,62 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи:

позивач: КП «Харківські теплові мережі», місцезнаходження: м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11, ідентифікаційний код 31557119;

відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 03 березня 2025 року.

Суддя Є. А. Болибок