Дата документу 25.02.2025 Справа № 333/5980/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5980/23
Провадження №22-ц/807/51/25-2
Головуючий в 1-й інстанції Кулик В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Кочеткової І.В., Полякова О.З.
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та скасування державної реєстрації обтяжень (іпотеки, заборони),-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ТОВ «ФК «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та скасування державної реєстрації обтяжень (іпотеки, заборони). Позов обґрунтований таким. 19.01.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 010/02-2/21, відповідно до умов якого останньому надано кредит, із урахуванням всіх внесених змін. 13.05.2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено Генеральну кредитну угоду № 010/17-16/108, в рамках якої було укладено кредитний договір № 010/17-16/108 від 13.05.2008 року, за умовами якого надані кредитні кошти, із урахуванням всіх внесених змін. Банк свої обов`язки за вищеназваними договорами виконав в повному обсязі, а боржник порушив свої зобов`язання, внаслідок чого створилася заборгованість. 19.07.2012 року банком направлена вимога про погашення заборгованості від 20.06.2012 року за вих. № С08-120-1/18-23 на адресу позичальника. 20 та 21 вересня 2012 року банк звернувся до суду з позовами (від 18.09.2012 року за вих. № С08-20-1/18-33 та за вих. № С08-120-1/18-34) про стягнення заборгованості за кредитними договорами ОСОБА_1 30.09.2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя прийнято рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/02-2/21 від 19.01.2007 року у загальному розмірі 2 523 667 грн. 47 коп. 20.06.2017 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя прийнято рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/17-16/108/1 від 13.05.2008 року у загальному розмірі 2 483 538 грн. 30 коп. З метою виконання вказаних рішень суду стягувачу були видані виконавчі документи про стягнення заборгованості (виконавчий лист № 2/331/10/14, виданий 11.06.2016 року, та виконавчий лист № 0806/6926/2012, виданий 29.08.2017 року). 11.04.2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено договір, за яким АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за вище вказаними договорами, за якими боржником (позичальником) є ОСОБА_1 . Вказані зобов`язання ОСОБА_1 на сьогоднішній день так і не виконані. 23.08.2022 року ТОВ «ФК «Форінт» (кредитору/стягувачу) під час отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стало відомо, що ОСОБА_1 (боржник) 08.08.2012 року передав в іпотеку ОСОБА_2 нерухоме майно нежиле приміщення, І та II поверху (літ А-9), заг. площ. 153,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 12684842, в забезпечення основного зобов`язання у розмірі 200 000,00 грн., зі строком виконання 08.09.2012 року. В подальшому, 09.11.2012 року було здійснено реєстрацію права власності на майно за ОСОБА_2 , на підставі договору іпотеки від 08.08.2012 року. ТОВ «ФК «Форінт» не є стороною оспорюваного правочину, та жодним чином не могло довідатися щодо передачі такого майна в іпотеку іншій особі та реєстрації права власності на належне майно боржнику за відповідачем ОСОБА_2 . Тобто, позивач до 23.08.2022 року не знав і не міг знати про факт порушення його прав, що свідчить про подання даного позову в межах встановленого законом строку позовної давності. Договір іпотеки, яким передано в іпотеку ОСОБА_2 належне нерухоме майно ОСОБА_1 є фраудаторним, вчиненим на шкоду кредитора з метою недопущення звернення стягнення на таке майно (уникнення сплати боргу), підлягає визнанню недійсним. Визнання договору іпотеки недійсним тягне за собою недійсність/незаконність всіх наступних дій, а саме, набуття (реєстрації) ОСОБА_2 право власності на іпотечне майно, згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а також скасування державної реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації обтяжень (іпотеки, заборони). Враховуючи викладене, позивач просив суд: визнати недійсним договір іпотеки від 08.08.2012 року, укладений між ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В., за реєстровим № 2604, яким передано в іпотеку ОСОБА_2 нерухоме майно нежиле приміщення, І та II поверху (літ А-9), заг. площ. 153, 3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний майна: 12684842; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежиле приміщення, І та II поверху (літ А-9), заг. площ. 153, 3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна: 12684842, за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ; касувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію: обтяження (тип обтяження: іпотека; реєстраційний номер обтяження: 12843871; зареєстровано: 08.08.2012 15:21:26, реєстратором: приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В., на підставі договору іпотеки від 08.08.2012 року, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В., за реєстровим № 2604, Об`єкт обтяження: нежиле приміщення, І та II поверху (літ А-9), адреса: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Європейська, буд. 16, приміщення 235, номер РПВН: 12684842); обтяження (тип обтяження: заборона на нерухоме майно; реєстраційний номер обтяження 12843945; зареєстровано: 08.08.2012 15:27:18, реєстратором: приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В., на підставі договору іпотеки від 08.08.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В., за реєстровим № 2604; обтяження: нежиле приміщення, І та II поверху (літ А-9), адреса: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Європейська, буд. 16, приміщення 235, номер РПВН: 12684842); стягнути із відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2024 року, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та скасування державної реєстрації обтяжень (іпотеки, заборони) залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» подало апеляційну скаргу, в яких посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що умовами додаткової угоди №7 від 11.10.2011 до Кредитного договору №010/02-2/21 від 19.01.2007, підписаної особисто ОСОБА_1 підтверджується особиста обізнаність боржника про наявність у нього значних прострочених боргових зобов`язань. Таким чином, укладаючи оспорюваний правочин, ОСОБА_1 діяв недобросовісно, оскільки такі його дії йшли вочевидь на шкоду кредитору, який позбавився можливості частково задовольнити свої вимоги за рахунок належного боржнику майна. На користь вимог позивача, також вказує те, що ціна за яку ОСОБА_2 набув право власності на нерухоме майно є суттєво заниженою. ОСОБА_1 в порушення вимог кредитного договору не отримував від позивача згоди на укладання договору іпотеки. Іншого майна, за рахунок якого міг бути погашений борг перед позивачем ОСОБА_1 не має.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Загрії Н.Ю., ОСОБА_2 в особі представника адвоката Шоніної О.В, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.01.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 010/02-2/21, на підставі даного договору позичальнику було надано кредит в сумі 150 000,00 доларів США, строком до 18.01.2017 року.

13.05.2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну кредитну угоду № 010/17-16/108, відповідно до якої кредитор на підставі цієї угоди зобов`язався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в угоді та кредитних договорах, укладених в її рамках.

В межах Генеральної кредитної угоди між Банком та ОСОБА_1 13.05.2008 року укладено кредитний договір № 010/17-16/108/1, на підставі даного договору позичальнику було надано кредит в сумі 284 000 дол. США.

Як вбачається з кредитного договору № 010/02-2/21 від 19.01.2007 року предмет іпотеки нерухоме майно: будівля магазину літ.Б, загальна площею 97,3 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 , яка є дружиною ОСОБА_1 .

Відповідно до умов Договору іпотеки № 010/02-2/21/2 від 20.01.2007 року вказано, що цей договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору № 010/02-2/21, укладеного між Іпотекодержателем (ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») та Боржником ( ОСОБА_1 ).

Також, умовами кредитного договору № 010/17-16/108/1 від 13.05.2008 року, що є додатком 1 до Генеральної кредитної угоди № 010/17-16/108 від 13.05.2008 року вказана іпотека: будівля магазину літ. А, загальною площею 90,6 кв.м., що знаходиться АДРЕСА_3 .

Згідно з п. 1.1. Договору іпотеки № 010/17-16/108/2 від 13.05.2008 року цей договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з Генеральної кредитної угоди № 010/17-16/108 від 13.05.2008 року, укладеного між Іпотекодержателем (ВАТ «Райффайзен банк Аваль») та Боржником ( ОСОБА_1 ). Відповідно до даного Договору Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Боржником своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на умовах, визначених договором.

В пункті 1.2 Договору іпотеки № 010/17-16/108/2 від 13.05.2008 року предметом іпотеки є нерухоме майно: будівля магазину літ. А, загальною площею 90,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Заставне майно відповідно до договорів іпотек продовжує перебувати в іпотеці, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 344663283 від 30.08.2023 року, тобто ТОВ «ФК «Форінт» не реалізоване.

19.07.2012 року банком направлена вимога про погашення заборгованості від 20.06.2012 року за вих. № С08-120-1/18-23 на адресу позичальника, даний факт підтверджено описом вкладення до цінного листа від 19.07.2012 року, поштове відділення 69035 та фіскальним чеком (т. 1, а.с. 6-8).

20 та 21 вересня 2012 року банк ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовами до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (від 18.09.2012 року за вих. № С08-20-1/18-33 та за вих. № С08-120-1/18-34) про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 010/02-2/21 від 19.01.2007 року та № 010/17-16/108/1 від 13.05.2008 року (т. 1, а.с. 9-13).

30.09.2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №010/02-2/21 від 19.01.2007 року у загальному розмірі 2 523 667 грн. 47 коп. (т. 1, а.с. 14-15).

20.06.2017 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № 010/17-16/108/1 від 13.05.2008 року у загальному розмірі 2 483 538 грн. 30 коп. (т. 1, а.с. 16-17).

З метою виконання вказаних рішень суду стягувачу були видані виконавчі документи про стягнення заборгованості (виконавчий лист № 2/331/10/14, виданий 11.06.2016 року, та виконавчий лист № 0806/6926/2012, виданий 29.08.2017 року).

Вказані виконавчі документи неодноразово перебували на примусовому виконанні у органах ДВС. На сьогоднішній день виконавчі документи про стягнення заборгованості перебувають на виконанні у ВПВР УЗПВР у Запорізькій області Південного МУМЮ (м. Одеса) (15.03.2016 року постановою відкрито виконавче провадження № 50438777, на підставі виконавчого листа № 2/331/10/14 від 11.06.2016) та у приватного виконавця Проценка Д.Ю. (05.12.2019 року постановою відкрито виконавче провадження № 60814936, на підставі виконавчого листа № 0806/6926/2012 від 29.08.2017). Вказані зобов`язання ОСОБА_1 на сьогоднішній день так і не виконані (т.1, а.с. 22-29).

11.04.2018 року між AT «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено договір, за яким AT «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за вище вказаними кредитними договорами, за яким боржником (позичальником) є ОСОБА_1

29.05.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 6/331/153/2018, справа № 0808/9077/2012, змінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Форінт», зокрема, у виконавчому провадженні відносно боржника ОСОБА_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/331/10/14 від 11.06.2016 року, виданого на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2014 року по цивільній справі № 2/331/10/14 (т. 1, а.с. 18-19).

31.07.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 6/331/154/2018, справа № 0808/6926/12, змінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника ТОВ «ФК «Форінт», зокрема, у виконавчому листі № 0806/6926/2012 від 29.08.2017 року, виданого на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі № 0808/6926/2012 (т.1, а.с. 20-21).

08.08.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, сума позики складала 200 000,00 грн. строком до 08.09.2012 року (т. 2, а.с. 86).

В цей же день, 08.08.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 (Іпотекодавець) передав в іпотеку ОСОБА_2 (Іпотекодержателю) нерухоме майно нежиле приміщення, І та ІІ поверху (літ А-9), заг. площ. 153, 3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 82-84).

Нотаріусом під час оформлення та посвідчення договорів було перевірено предмет іпотеки нерухоме майно нежиле приміщення, І та ІІ поверху (літ А-9), заг. площ. 153, 3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , яке в обтяженні не перебувало.

09.11.2012 року ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на належне ОСОБА_1 нерухоме майно нежиле приміщення, І та ІІ поверху (літ А-9), заг. площ. 153, 3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі вказаного договору іпотеки від 08.08.2012 року.

У подальшому ОСОБА_1 було укладено наступні договори: договір дарування від 28.01.2014 року, за реєстровим № 226, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С. Відповідно до умов якого подаровано ОСОБА_4 (мати ОСОБА_1 ) гараж, заг. площ. 21,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 ; договір дарування від 28.01.2014 року, за реєстровим № 225, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С. Відповідно до умов якого подаровано ОСОБА_4 (мати ОСОБА_1 ) гараж, заг. площ. 29,4 кв.м. літ. А, за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, «Роднік» обслуговуючий гаражний кооператив, гараж 1; договір дарування від 28.01.2014 року, за реєстровим № 223, посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С. Відповідно до умов якого подаровано ОСОБА_4 (мати ОСОБА_1 ) гараж, заг. площ. 22,4 кв.м з оглядовою ямою літ. А, за адресою: АДРЕСА_5 ; договір дарування від 28.01.2014 року, за реєстровим № 227, посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С. Відповідно до умов якого подаровано ОСОБА_4 (мати ОСОБА_1 ) гараж, заг. площ. 22,2 кв.м з оглядовою ямою літ. А, за адресою: АДРЕСА_6 ; договір дарування від 31.03.2015 року, за реєстровим № 763, посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С. Відповідно до умов якого подаровано ОСОБА_4 (мати ОСОБА_1 ) комплекс будівель та споруд, заг. площ. 698, літ. А, літ.А1 основні будівлі; літ. корпус; літ.В адміністративний корпус; літ.Д, літ.Г. навіси; літ.Ж вбиральня: паркани; № 3 хвіртка; № 2 ворота; № 6 вигрібна яма, за адресою: АДРЕСА_7 ; договір дарування від 30.07.2013 року, за реєстровим № 2653, посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В. Відповідно до умов якого подаровано ОСОБА_5 (батько ОСОБА_1 ) 1/10 складової частини житлового будинку «Ш», заг.площ. (кв.м): 69.4, житл. площ, за адресою: АДРЕСА_8 (площа ділянки 1606 кв.м.). Також, з рішень виконавчого комітету Запорізької міської ради № 499/21 від 23.11.2011 року, № 401/26 від 31.10.2012 року та № 479/5 від 21.12.2012 року, вбачається, що нерухоме майно належне ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_8 , перейшло у власність батьків боржника ОСОБА_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року ОСОБА_1 було укладено велику кількість договорів, за якими останній лише відчужував майно, проте зазначене майно не є предметом даного спору, окрім цього, це свідчить про те, що на момент укладення спірного іпотечного договору ОСОБА_1 мав велику кількість нерухомого майна у власності.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 мав кредитні зобов`язання перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», які не виконував належним чином. Дійсно на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 банком була направлена досудова вимога, проте підтвердження того, що вони її отримали матеріали справи не містять, квитанція «Укрпошта» через трекінг перевірити неможливо, так як вона нечитабельна. Позови подано до суду 20 та 21 вересня 2012 року, проте провадження відкрито лише 09.10.2012 року та 10.10.2012 року. Спірний договір іпотеки укладено 08.08.2012 року, тобто навіть до відкриття провадження у справах, і тим паче не під час розгляду справи чи після ухвалення рішення суду. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв добросовісно, не зловживав своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося не з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Спірне іпотечне майно було зареєстровано за ОСОБА_2 у 2012 році за час відсутності відомостей про його обтяження іпотекою у відповідних державних реєстрах. ОСОБА_2 набув право власності на спірний об`єкт нерухомості у 2012 році за відсутності відповідних відомостей у державних реєстрах про обтяження його іпотекою, безперешкодно користується ним і отримує прибуток. Обставин, які могли б свідчити про недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 судом першої інстанції не встановлено та позивачем не зазначено. Оскільки позивач не надав до суду доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_1 відчуживши належне йому нерухоме майно за спірним договором іпотеки, став неплатоспроможним, діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, судом першої інстанції не встановлено підстав для задоволення позову, так як доказів на підтвердження недійсності оспорюваного договору, зокрема наявності ознак фраудаторного правочину, позивач не надав.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Укладання оспорюваного договору відбулося раніше за пред`явлення до суду позовів щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 і відкритті провадження за ними, отримання ОСОБА_1 позасудових вимог щодо погашення кредитної заборгованості належними доказами не підтверджено, відчуження майна за спірним договором не призвело до відсутності у боржника майна, за рахунок якого могла бути погашена заборгованість, а вартість предмету іпотеки за спірним договором не є заниженою, і доказів зворотного під час судового засідання доведено не було.

Зважуючи на викладене, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що спірний договір, можна кваліфікувати як фраудаторний і це є підставою для визнання його недійсним.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 27 лютого 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: І. В. Кочеткова

О. З. Поляков