ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпріапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тараненко Я.Ю. на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2024 року у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2013 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що згідно договору № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року відповідач ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 107 653,38 грн. зі сплатою за користування ним відсотків 9,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.02.2015 року. Проте, в порушення умов договору відповідач ОСОБА_4 свої зобов`язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду.

Вимоги до відповідача ОСОБА_4 , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «А-Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року та договором поруки від 18.02.2008 року, укладеним з поручителем ОСОБА_3 , у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом.

Просив стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 солідарно на свою користь заборгованість за кредитним договором №DN81AR18820110 від 18.02.2008 року у розмірі 225 159,41 грн.; з ПАТ «Акцент - банк», ОСОБА_4 , ОСОБА_3 солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000 грн.; з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 солідарно на юридичну допомогу у розмірі 3 200 грн. та з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 солідарно стягнути на свою користь судовий збір.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково: Стягнуто з ОСОБА_4 ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року у розмірі 225 159,41 грн.

Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_4 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 351,59 грн. судовий збір. В іншій частині позову відмовлено.

У червні 2023 року представник ОСОБА_2 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення суду від 11 березня 2013 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2023 року у зв`язку зі знищенням цивільної справи за закінченням терміну зберігання, ініційовано відновлення втраченого судового провадження у справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2024 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2013 року скасовано і справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2024 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року у розмірі 124 011,95 грн., яка складається із: заборгованість за кредитом 73 871,77 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 45 140,18 грн.; 5 000 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір по 620,06 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а також стягнути з позивача на користь апелянта витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не відповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 18.02.2008 року апелянтом було передано в заставу автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 за період з березня 2008 року по грудень 2009 року включно було сплачено на рахунок позивача суму кредиту в розмірі 70 500,32 грн.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.07.2011 року по справі №2-925/2011 в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року було звернуто стягнення на предмет застави у вигляді автомобіля автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску,

29 січня 2011 року згідно акту прийому в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіля позичальника, автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був в гарному стані, з встановленим газовим обладнанням та пробігом 138051 км. був переданий співробітникам ПАТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи зазначене вважав, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого звернення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Однак банк продовжував нараховувати апелянту проценти за користування кредитом від 18.02.2008 року, комісію та пеню вже після ухвалення рішення від 04.07.2011 року, що є неправомірним.

Також звертає увагу, що позивач не надає інформації про те, за яку суму був реалізований автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, який був переданий відповідачем згідно акту від 29.01.2011 року та не надав інформації, яка сума від реалізації вказаного автомобіля була зарахована в рахунок погашення заборгованості та яка заборгованість була наявна після зарахування суми від реалізації автомобіля.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідки про доставку повістки до Електронних кабінетів АТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Акцент Банк», представника ОСОБА_1 адвоката Тараненко Я.Ю., а також рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки ОСОБА_1 та конверт із судовою повіткою на ім`я ОСОБА_3 із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, ОСОБА_3 повідомлений про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України. (т.2 а.с.89-92)

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_4 був укладений кредитно-заставний договір № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року, згідно з яким ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 107 653,38 грн., відсоткова ставка за користування 9,60 на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.02.2015 року. Предмет застави автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до п.2.1 указаного кредитно-заставного договору № № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року, позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору.

Згідно з п.4.1 договору за користування наданим кредитом у період списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник сплачує проценти за ставкою визначеною у ст.17.1.7 договору.

Відповідно до п.4.4 договору погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до ст.17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом.

Згідно з п.14.2 кредитно-заставного договору у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених ст.ст.6.2.2 та 6.2.3 договору, щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки.

Відповідно до ст.14.3 договору у випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту передбаченого ст.6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються.

Згідно з п.14.9 кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми невиконаного зобов`язання.

Вимоги до відповідача ОСОБА_4 були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ОСОБА_3 договору поруки від 18.02.2008 року. Відповідно до договору поруки ОСОБА_3 зобов`язався солідарно з ОСОБА_4 відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року.

Крім того вимоги до відповідача ОСОБА_4 були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» (правонаступником якого є АТ «Акцент-Банк») договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором, розмір відповідальності 10 000 грн. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом.

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3 ОСОБА_4 13 серпня 2011 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та після реєстрації шлюбу її прізвище « ОСОБА_6 ».

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №DN81AR18820110 від 18.02.2008 року заборгованість станом на 15.01.2013 року складала 235 159,41 грн., в тому числі 73 871,77 грн. заборгованість за кредитом; 45 140,18 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 19 467,55 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 85 243,75 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 11 186,16 грн. штраф (процентна складова).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.07.2011 року по справі №2-925/2011 за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року в сумі 125170,32 грн., звернено стягнення на предмет застави: автомобіль «Samand LX», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належав на праві власності ОСОБА_4 шляхом продажу вказаного транспортного засобу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобілю з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення набрало законної сили 15.01.2011 року.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.02.2016 року по справі №742/283/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , солідарно на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором № DN81AR18820110 від 18.02.2008 року, яка виникла станом на 08.12.2015 року у розмірі 231306 (двісті тридцять одна тисяча триста шість) гривень 08 копійок; стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 1734,79 грн. в рахунок відшкодування витрат при сплаті судового збору; стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 1734,79 грн. в рахунок відшкодування витрат при сплаті судового збору. Рішення набрало законної сили.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір, за яким відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала та допустила прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, які підлягають солідарному стягненню з позичальника та одного з двох поручителів. Щодо позовних вимог про стягнення нарахованих в наслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору та погоджених сторонами пені, комісії та штрафів, суд першої інстанції виходив із того, що пеня з огляду на загальний розмір кредитної заборгованості є завищеною, а тому підлягає зменшенню, а стягнення комісії та штрафів не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та допускає заборонене Конституцією України подвійне стягнення за одне і те ж порушення умов договору.

Однак із таким висновком суду першої інстанції не можливо погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦПК України (в редакції яка діяла на момент укладення кредитно-заставного договору) 1. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою та третьою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду,

якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та ОСОБА_1 18.02.2008 року було укладено кредитно-заставний договір, за яким на автомобіль позичальника у разі неповернення нею кредиту підлягає звернення стягнення.

В матеріалах справи наявна копія рішення від 04.07.2011 року про звернення стягнення на заставне майно у вигляді належного ОСОБА_1 автомобіля в рахунок погашення заборгованості за договором від 18.02.2008 року у розмірі 125 170,32 грн. Також матеріали справи містять акт прийому-передачі цього автомобіля АТ КБ «Приват Банк»

Відповідно до ст. 572 ЦК України (в редакції на момент укладення договору) в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно із ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У ч.1,2 ст. 590 ЦК України вказано, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що "припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання".

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Таким чином, в разі звернення дострокового стягнення на предмет застави кредитор не має права нараховувати проценти, пеню та інші штрафні санкції. Однак як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет застави, ОСОБА_1 продовжували нараховуватись проценти, пеня, комісія та штрафи, що суперечить вимогам законодавства. Однак на зазначене суд першої інстанції не звернув уваги та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення відсотків,штрафів та пені.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем було надано під час розгляду справи у суді першої інстанції, після відновлення втраченого судового провадження у 2024 році, квитанції про внесення на рахунок кредитора грошових коштів на погашення кредитної заборгованості за договором від 18.02.2008 року.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 під час звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення від11.03.2013 року та під час подання відзиву на позовну заяву АТ КБ «Приват Банк» надавала копії квитанцій з березня 2008 року по грудень 2009 року, з яких по мірі їх читабельності вбачалось внесення на рахунок позивача грошових коштів на виконання договору від 18.02.2008 року. На зазначені квитанції суд першої інстанції на звернув увагу та не надав їм належної правової оцінки.

Крім того, слід звернути увагу, що у розрахунку заборгованості, наданої банком на підтвердження своїх позовних вимог, ці суми не відображені. А інших бухгалтерських документів, які б могли спростувати зазначені квитанції позивачем не надано.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує при ухваленні судового рішення.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості містить нарахування комісії, штрафів та пені без врахування сплачених відповідачем сум в погашення заборгованості, виписка про рух коштів із особового рахунку не надана. Доказів того, що заставне майно враховано в рахунок заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять.

Таким чином, судом першої інстанції не враховано, що банком надано недостатньо доказів на підтвердження зазначеної ними станом на 15.01.2013 року суми заборгованості та не врахував, що у 2011 році за рішенням суду в рахунок погашення кредитної заборгованості було звернено стягнення на предмет застави, а тому банк неправильно нараховував ОСОБА_1 проценти та пеню. Враховуючи, що банком не доведені належними та допустимими доказами наявність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитно-заставним договором, то не має підстав для стягнення цієї заборгованості за похідними вимогам із поручителів.

Отже суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача та поручителя на користь банку заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитом,штрафів та пені.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст. 141 ЦПК України у випадку коли суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, сплачений ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги судовий збір підлягає відшкодуванню.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 235 159,41 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тараненко Я. Ю. задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2024 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 860,18 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2025 року.

Судді: