КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6273/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/17588/24

27 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника заявника Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - Федорів Ірини Ярославівни на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року, постановлену під головуванням судді Сенюти В.О., у цивільній справі за заявою Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором.

У вказаній заяві просило суд видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ВФ Україна» заборгованості за надані телекомунікаційні послуги у сумі 13 112 грн. 46 коп. та витрат зі сплати судового збору у розмірі 242 грн. 24 коп.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року у видачі судового наказу за заявою Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за договором відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 31 грудня 2024 року представник заявника Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - Федорів Ірина Ярославівна подала апеляційну скаргу через підсистему «Електронний суд», в якій просила суд ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права.

Вказує на те, що в оскаржуваній ухвалі, зокрема, вказується: «За приписами ч. 7 ст. 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронні формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи».

Проте, вимоги ч. 7 ст. 43 ЦПК України не стосуються наказного провадження, оскільки заява про видачу судового наказу не є ні заявою по суті справи, ні іншою із заяв, перелічених у ч. 7 ст. 43 ЦПК України.

Зазначає, що вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу передбачені статтею 163 ЦПК України, а також іншими положеннями розділу ІІ «Наказне провадження» ЦПК України. Зазначений розділ не містить норм, які б покладали на заявника обов`язок надавати суду копію заяви про видачу судового наказу чи примірники такої заяви.

Посилається на те, що згідно вимог ст. 169 ЦПК України, після видачі судового наказу суд не пізніше наступного дня надсилає його копію (текст), що містить інформацію про вебадресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, боржникові до його електронного кабінету, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом з описом вкладеного. Одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами.

Отже, з огляду на особливості розгляду заяв, поданих за правилами наказного провадження, надсилання копії заяви про видачу судового наказу разом з копіями доданих до неї документів покладено саме на суд, після видачі судового наказу, а не на заявника одночасно з поданням такої заяви.

Вважає, що суд першої інстанції проявив надмірний формалізм у застосуванні норм статті 163 ЦПК України та дослідженні наданих доказів, що позбавило заявника права на звернення до суду та остаточного вирішення спору, що суперечить також прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Встановлено, що у грудні 2024 року Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» через підсистему «Електронний суд» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором. Просило суд видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ВФ Україна» заборгованості за надані телекомунікаційні послуги у сумі 13 112 грн. 46 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 242 грн. 24 коп.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року у видачі судового наказу за заявою Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за договором відмовлено.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції посилався на те, що матеріали заяви ПАТ «ВФ Україна» про видачу судового наказу не містять доказів надсилання заявником такої заяви з додатками іншому учаснику справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу. Враховуючи викладене, відсутні підстави для видачі судового наказу за заявою ПАТ «ВФ Україна» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором.

Колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Порядок розгляду справ в порядку наказаного провадження регламентовано в Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Згідно положень ст. 163 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

У пункті 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що ст. 163 ЦПК України, в якій викладені вимоги щодо змісту і форми заяви про видачу судового наказу, не передбачає такої вимоги, як подання заявником доказів надіслання заяви про видачу судового наказу з додатками іншому учаснику справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що заяваПАТ «ВФ Україна» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором подана з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу, а тому у виді судового наказу слід відмовити.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 169 ЦПК України, після видачі судового наказу суд не пізніше наступного дня надсилає його копію (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, боржникові до його електронного кабінету, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом з описом вкладеного.

Одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами.

З вказаних положень ст. 169 ЦПК України вбачається, що надіслання копії заяви про видачу судового наказу є обов'язком суду, а не стягувача і надсилається вказана копія заяви одночасно з копією судового наказу.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для відмови у видачі судового наказу за заявою ПАТ «ВФ Україна» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з підстав, визначених п.1.ч.1.ст.165 ЦПК України.

Згідно з ч.6 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника заявника Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - Федорів Ірини Ярославівнислід задовольнити, ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року скасувати. Цивільну справу за заявою Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника заявника Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - Федорів Ірини Ярославівнизадовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року скасувати.

Цивільну справу за заявою Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за договором направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: