ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 952/659/24 Головуючий суддя І інстанції Яценко Є. І.
Провадження № 22-ц/818/1008/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Полєшко Ельвіри Павлівни на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2024 року по справі № 952/659/24 за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року АТ «АКЦЕНТ-БАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 09.08.2018 ОСОБА_1 приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг АТ «АКЦЕНТ-БАНК» з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. На підставі вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» відповідачем ініційовано встановлення кредитного ліміту на його банківський рахунок та отримання платіжної картки, як засобу доступу до зазначеного рахунку. Відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.

Позивач свої зобов`язання виконав повністю, а відповідачка взяті на себе зобов`язання сплачувати платежі згідно Умов та Правил надання банківських послуг не виконувала належним чином, що спричинило виникнення простроченої заборгованості станом на 07.06.2024 в загальному розмірі 57 380,17 грн., з яких заборгованість по кредиту 33 053,62 грн., заборгованість за відсотками 24 326,55 грн., яку просить суд стягнути з відповідача в примусовому порядку разом з 3 028,00 грн. сплаченого судового збору.

У письмовому відзиві відповідачки ОСОБА_1 в якому остання позовні вимоги визнає частково у розмірі 36 320,04 грн., у зв`язку з наступним. При підписанні нею 09.08.2018 Анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в « А- Банку» вона погодила кредитний ліміт у розмірі 5000, 00 грн., та надала банку інформацію про розмір своєї заробітної плати -1 500, 00 грн., та про суму регулярного додаткового доходу 2 700, 00 грн. Проте, маючи таку інформацію Банк самостійно та неодноразово збільшував розмір кредитного ліміту: у 2019 році до 10 000, 00 грн., у 2020 році до 20 000, 00 грн., потім повторно у 2020 році до 35 000, 00 грн., там самим штучно та з власної ініціативи багаторазово збільшивши відсотки за користування кредитними коштами. У травні 2022 року вона звернулась в Банк з письмовою заявою по припинення нарахування їй кредитних коштів та відсотків. З моменту подання до Банку заяви вона не використовувала кредитні кошти, що знаходились на платіжній картці, таки чином грошові кошти Банку вона не використовувала, тому нарахування відсотків за користування кредитними коштами є безпідставними та необґрунтованими.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2024 позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.08.2018 у розмірі 57 380, 17 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 3 028,00 грн., а всього стягнути 60 408 грн 17 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Полєшко Ельвіра Павлівна в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Здійснити новий розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції, не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, що доводить той факт, що судом не було досліджено надані до позовної заяви матеріали справи, не надано реальну оцінку випискам по рахункам та оборотам за весь період користування кредитними коштами, не враховано загальну суму внесених коштів на погашення заборгованості зі сторони Відповідачки, не надано реальну оцінку складеним та підписаним/не підписаним документам для укладання договору кредитування між позивачем та відповідачкою.

Вказала, що представник Позивача долучив докази Умов та правил іншого банку, не АТ «Акцент-Банк» - позивача, а саме ПАТ КБ ПриватБанку, з яким відповідачка взагалі нічого не укладала та не підписувала, а тому даний доказ не може бути належним та допустимим для розгляду заявлених позовних вимог.

Зазначила, що паспорт споживчого кредиту є інформацією, яка отримана відповідачем після підписання договору про отримання кредиту, дана інформація не може бути взята судом до уваги, як доказ підтвердження конкретних умов кредитування, запропонованих відповідачу ОСОБА_1 щодо сплати відсотків згідно кредитного договору. Оскільки доказів узгодження умов договору в частині сплати відсотків позивачем суду не надано, підстав для зарахування сплачених сум на рахунок відсотків не вбачається. Втім, розглядаючи зазначений позов в частині вимог Банку про стягнення з боржника відсотків за кредитом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог у зазначеній частині.

Зауважила, що як вбачається з виписки по картці за період з 09.08.2018 по 07.06.2024, наданого банком до суду, банком також здійснювалось автоматичне списання відсотків за використання кредитного ліміту, щомісячні платежі за кредитним договором «Розстрочка» №АВН0R84 від 14.07.2021, що теж враховано ним як заборгованість за тілом кредиту, однак фактично такою не є. Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 надано кредитний ліміт в розмірі 5000,00 грн., який 25.01.2019 році збільшено до 10000,00 грн.,17.01.2020 році - до 20000,00 грн., 22.04.2020 - до 35000, 00 грн, 29.08.2023 зменшено до 33053,62 грн., 22.12.2023 знову збільшено до 33100,00 грн. В свою чергу згідно виписки за договором №SAMABWFC3 за період з 09.08.2018 по 07.06.2024 нею внесено в рахунок погашення заборгованості в розмірі 186 881,19 грн., а фактично знято з картки на особисті потреби такі як побутові магазини, аптеки, поповнення мобільного телефону, інші побутові потреби за мінусом відсотків та інших погашень, які були вчинені банком самостійно - 184 393,63 грн. Тобто, ОСОБА_1 має переплату за даним кредитним договором в розмірі

2 487,56 грн. (186 881,19 грн. - 184 393,63 грн.). А тому тіло кредиту є повністю погашеним ОСОБА_1 , що в даному випадку є підставою для відмови у задоволенні позову, адже домовленості про сплату відсотків за користування коштами та інших платежів (в тому числі списання заборгованості, в тому числі за іншими кредитними договорами) підписана відповідачкою анкета-заява не містила.

Звертає увагу, що відповідачка подала відзив, яким визнала частково позовні вимоги у сумі 36 320,04 грн. є неправильним, оскільки в даному відзиві вказано, що відповідачка дійсно отримала кредит у визначеному розмірі та користувалась наданими банком коштами, проте з травня 2022 року вона не мала можливості поповнювати вчасно кредитну карту, а тому взагалі перестала нею користуватись, натомість банк із кредитного рахунку списав всі кошти в погашення «неіснуючої» заборгованості, яка з`явилась через списання з кредитного рахунку коштів на відсотки та інші витрати банку, а отже сума 36 320,04 грн. не є обґрунтованою, крім того, що тільки її можна побачити у мобільному додатку обираючи кредитну карту. Крім того, не маючи відповідної освіти та спеціальних знань, отримавши копію позовної заяви, відповідачка звернулась за допомогою до адвоката, який знаходиться у м. Красноград. Ознайомившись поверхнево з матеріалами, останній склав текст відзиву на одну сторінку взагалі не оцінивши надані докази та отримав за це оплату у розмірі 2000,00 грн., та не подав даний відзив від свого імені, а просто роздрукував копії та надав їх відповідачу для подачі у суд. Довіряючи своєму адвокату відповідачка підписала даний відзив та подала його у суд,

не пересвідчившись у наведених запереченнях. Таким чином, чим обґрунтована сума 36 320,04 грн., що вказана у відзиві не зрозуміло та як саме її вирахував адвокат не вбачається можливим перевірити.

Вказала, що судом вказано, що в судове засідання сторони не прибули, однак відповідачка була присутня у суді під час розгляду справи, клопотання про розгляд справи за її відсутності не подавала, в задоволенні позовних вимог заперечувала, проте суд провів розгляд справи без фіксації судового процесу. Факт присутності відповідача у суді буде підтверджено журналом реєстрації громадян, що фіксується службою судової охорони при вході.

У відзиві представник позивача вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи скарги цього висновку не спростовують. Вказав, що наявні у справі докази підтверджують, що відповідачка користувалась кредитними коштами, а тому має визначені у договорі обов`язки повернути заборгованість.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не повністю відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк довів існування заборгованості у ОСОБА_1 перед банком за кредитом у заявленому ним розмірі.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що 09.08.2018 ОСОБА_1 підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк». Анкета-Заява містить лише персональні дані позичальника та її контактну інформацію. При цьому розмір процентної ставки за користування кредитом та штрафи у заяві не зазначені. Також у анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку від 09 серпня 2018 року інформація про Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» відсутня (а.с.6).

У Анкеті-Заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця Заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Як вбачається з паспорту споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка », що він містить інформацію й, зокрема, про основні умови кредитування з урахуванням потреб споживача, інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту. Крім того, згідно відомостей споживчого паспорту який підписаний відповідачкою 09 серпня 2018 року, інформація в паспорті зберігає чинність та є актуальною лише до 01.01.2019 (а.с.7).

Згідно довідки за картами, ОСОБА_1 було відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано наступні картки: № НОМЕР_2 строком дії до березня місяця 2022 року, № НОМЕР_3 строком дії до березня місяця 2027 року, № НОМЕР_4 строком дії до березня місяця 2027 року (а.с.20).

Відповідно до довідки за лімітами ОСОБА_1 за період з 09 серпня 2018 року по 07 червня 2024 року було встановлено наступні кредитні ліміти: 09 серпня 2018 року - 5 000 грн; з 25 січня 2019 10 000,00 грн; з 17 січня 2020 20 000,00 грн., з 22 квітня 2020-35 000,00 грн., з 29 серпня 2023-33 053,62 грн, з 22 грудня 2023-33 100,00 грн. (а.с.21).

Згідно з наданим Банком розрахунком станом на 07.06.2024 ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 57 380,17 грн., з яких заборгованість по кредиту 33 053,62 грн., заборгованість за відсотками 24 326,55 грн (а.с.23-26).

До позовної заяви Банк також додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк» розміщеного на сайті https://a-bank.соm.ua/terms/ в розділі «Умови та правила», Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD» які не містять підпису відповідачки (а.с. 27-35).

Згідно доданої до позову виписки по рахунку ОСОБА_1 , згідно якої за період з 09 серпня 2024 року по 07 червня 2024 року сума витрат складає 243 126,29 грн, сума зарахувань складає 186 881, 19 грн, сума комісій 5947,82 грн, сума кешбеку 161,30 грн (а.с.8-19).

На підставі укладеного договору відповідач отримав кредитну картку, на яку зарахований кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

В силу частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень частини 1 статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, норми якої в силу частини 2 статті 1054 ЦК України поширюються на кредитні відносини, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як передбачено частиною 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами.

Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.

Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Надані позивачем докази вказують на те, що між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, у рамках якого банк надав відповідачці кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку від 09.08.2018 підписана відповідачем ОСОБА_1 , що свідчить про укладення сторонами договору в письмовій формі. Однак анкета-заява не містить умов щодо розміру кредитного ліміту, а також розміру, підстав та порядку нарахування процентів.

Надані позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк» розміщеного на сайті https://a-bank.соm.ua/terms/ в розділі «Умови та правила», Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD» визначають, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентну ставку, строк кредитування, порядок повернення кредиту, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін.

Однак, зазначені документи не підписані ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та тарифи розуміла відповідачка, ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку від 09.08.2018.

Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» підписаний 09.08.2018 представником АТ «Акцент-Банк» Кандауровим Ю.В. і ОСОБА_1 (а.с.7) Разом з тим, вказаний паспорт споживчого кредиту не є частиною кредитного договору, а є лише підтвердження виконання банком законного обов`язку надати позичальнику повну інформації щодо можливих варіантів умов кредитного договору перед його укладенням, що є необхідним для забезпечення позивачу здійснити свідомий вибір на користь одного з них. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, надані позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, вказана вище Заява виключають реальну можливість стягнення за ними заборгованості, оскільки в розумінні положення ст. 626 ЦК України не є договором, а тому за вказаними документами виключається реальна можливість стягнення будь-яких коштів.

Частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Також позивачем є юридична особа банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом із тим у даному випадку, Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна карта» є підтвердженням виконання позивачем переддоговірного обов`язку, оскільки у анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку від 09.08.2018 року відсутнє посилання на Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка». Отже, ознайомлення відповідачки з Паспортом споживчого кредиту за програмою «Кредитна карта» та його підписання відповідачкою не дає підстав для стягнення процентів за користування кредитом, оскільки він не є документом, який складає договір про надання банківських послуг, а тому не можна вважати, що в ньому відбулася фіксація волі сторін договору. Також суд враховує, що поняття «форма правочину» та «спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації» не є тотожними поняттями.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №313/346/20-ц.

Як вбачається з наданих банком доказів, анкета-заява, підписана відповідачем, не містить відповідних істотних умов кредитного договору, в ній відсутні будь-які дані стосовно оформлення кредиту, суми кредитного ліміту, строку повернення кредиту, визначення розміру процентів за користування кредитом, неустойки та інших істотних умов.

При цьому, на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів, банком надано розрахунок заборгованості.

Витягом з Умов обслуговування рахунків фізичної особи в Акціонерному товаристві «Акцент-Банк», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені тарифи користування кредитною карткою в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язків клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, штраф за несвоєчасне погашення кредиту та/або відсотків, порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Наданий позивачем примірник умов належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки кредитор мав можливість додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови обслуговування рахунків фізичної особи, відсутні підстави для врахування наведених сум при визначенні розміру заборгованості та її подальшого стягнення.

Надані позивачем Умови з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Зазначений висновок узгоджується з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини 1 статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Надані банком довідки за картами та за лімітами не містять об`єктивних і достатніх даних щодо всіх істотних умов укладеного сторонами договору, тому їх не можна вважати належними доказами на підтвердження видачі картки з встановленим кредитним лімітом за договором від 09.08.2018, оскільки на даних довідках відсутня дата їх складання.

Таким чином, АТ «Акцент-Банк» не довело укладення з ОСОБА_1 договору про надання банківських послуг на умовах, які зазначені ним у позові.

Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що відповідач був ознайомлений саме з наданими позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог Умовами, Тарифами та Паспортом споживчого кредиту.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 в справі №6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.10.2020 в справі №194/1126/18. Тобто судова практика зі спірних правовідносин є сталою і незмінною.

Оскільки матеріали справи не містять доказів щодо істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, то наданий АТ «Акцент-Банк» розрахунок заборгованості за договором достовірно не вказує на розмір невиконаного відповідачкою зобов`язання та є неналежним доказом.

Як вбачається з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 тривалий час активно користувалася платіжною карткою, як на оплату, так і на поповнення карткового рахунку.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 зазначено, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Це відповідає положенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого самого змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що частину із сплачених коштів позивачем безпідставно було спрямовано на погашення відсотків.

Так, із виписки по картці вбачається, що за період з 09 серпня 2018 року по 07 червня 2024 року, в якій міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей, вбачається, що за вказаний період на рахунок ОСОБА_1 було надходжень усього на суму 186 881, 19 грн. (а.с.8)

За вказаний період відповідачкою було витрачено суму у розмірі 243 126, 29 грн, до якої також входить 45 623,41 грн списаних та спрямованих позивачем на погашення відсотків по укладеному договору б/н від 09.08.2018 (а.с.8-19).

Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку, незважаючи про відсутність погодження між сторонами у визначеній законом формі істотних умов договору щодо розміру процентів за користування кредитом, про що зазначалось вище, АТ «Акцент Банк» здійснювалось нарахування та списання відсотків не відповідно до положень частини 1 статті 1048 ЦК України (на рівні облікової ставки НБУ), а у збільшеному розмірі 40,8 % (поточна ставка) та 81,59 % (прострочена ставка) за рахунок коштів внесених відповідачем в рахунок погашення заборгованості.

Тобто, до суми фактично отриманих відповідачем кредитних коштів позивач неправомірно нарахував ще й відсотки, хоча докази про погодження з відповідачкою на вчинення вказаних дій позивач суду не надав і матеріали справи цього не містять. Вказані відсотки та заборгованість за порушення грошового зобов`язання банк самовільно нарахував відповідачці, що відображено у розрахунку заборгованості, додавши їх до суми фактично отриманих відповідачкою кредитних коштів, внаслідок чого неправомірно збільшив тіло кредиту.

Таким чином, банком частину із сплачених відповідачкою коштів у сумі 45 623, 41 грн безпідставно було спрямовано на погашення відсотків, оскільки анкета-заява від 09.08.2018 не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків.

Враховуючи вказане, підстав для стягнення заборгованості за відсотками немає та у задоволенні цієї вимоги необхідно відмовити. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі №342/180/2019 р.

Окрім цього слід вказати і на те, що Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» діяв до 01.01.2019 року та з нього, також, вбачається таке: «…Умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо». Тобто, вказаний паспорт не є умовами договору укладеного між сторонами чи його частиною, а лише заявою про наміри та передумовою для укладення договору, умови якого остаточно за таким документом не погоджувалися.

Виходячи з вищевикладеного, так як у анкеті-заяві від 09.08.2018 відсутня домовленість сторін про сплату відсотків, тому є неправомірним та безпідставним нарахування банком відсотків за користування кредитом та зарахування цих коштів до заборгованості, а тому стягненню підлягає сума в розмірі 10 621,69 грн (243 126,29(сума витрат) 45623,41 (сума безпідставно нарахованих відсотків) 186 881,19 (сума зарахувань), тобто, різниця між фактично витраченими відповідачкою коштами та внесеними коштами в межах кредитного ліміту.

Наведене також узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року по справі № 545/2248/17.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_1 підлягає сума в розмірі 10 621,69 грн, тобто, різниця між фактично витраченими коштами та внесеними коштами в межах кредитного ліміту (243 126,29-45623,41-186 881,19).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь банку суми слід змінити, зменшивши суму стягнення заборгованості за тілом кредиту за рахунок протиправно списаних банком відсотків з 57380,17 грн до 10621,19 грн.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду АТ «Акцент Банк» сплатило судовий збір у сумі 3028,00 грн (а.с. 1).

Оскільки позовні вимоги АТ «Акцент Банк» задоволено частково, а саме на 18,51% (10621,69 х 100) : 57380,17), то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 560,48 грн (3028 х 18,51 %).

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір в розмірі 4542,00 грн (а.с.90).

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, зменшено суму, що підлягає стягненню, банком відповідачу має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог 3676,82 грн судового збору (4542 х 81,49 %).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, різниця між зазначеними сумами, що становить 3116,34 грн (3676,82-560,48), має бути стягнута з АТ «Акцент Банк» на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Полєшко Ельвіри Павлівни - задовольнити частково.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2024 року в частині розміру стягнутої суми заборгованості за договором змінити.

Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь АТ «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11, , МФО 307770, рах. № НОМЕР_6 ) заборгованість за кредитним договором від 09 серпня 2018 у розмірі 10 621,69 (десять тисяч шістсот двадцять одну гривню) грн 69 коп.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з АТ «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11, , МФО 307770, рах. № НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3116,34 (три тисячі сто шістнадцять гривень) грн 34 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судовго рішення складено 03 березня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.Ю. Тичкова.