Провадження № 2/333/757/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого-судді Кулик В.Б., за участю секретаря судового засідання Пантюх Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Запоріжжя, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мартинишина Павла Володимировича до Запорізької міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В:

08.10.2024 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю з Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

На обґрунтування вимог позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що 01.04.1998 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу від 01.04.1998 року. Вказаним договором ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила 4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 були продані за 23 754,00 грн.

Зазначений договір посвідчений Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» та зареєстрований Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» на виконання біржового контракту № Н-163 від 01.04.1998 року, та містить підписи Продавця, Покупця, та Генерального директора Запорізької Універсальної Товарної Біржі «Капітал-Центр», але не був нотаріально посвідчений. Фактичне і повне виконання правочину відбулося у квітні 1998 року, з того часу ОСОБА_1 проживає у вказаному будинку.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після його смерті спадкоємці відсутні. Претензії до ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу не пред`являлись.

Позивач вважає, що правочин укладений між нею і ОСОБА_2 повністю виконані, усі істотні умови договору купівлі-продажу також виконані, покупець передав продавцю обумовлену в договорі суму. ОСОБА_1 фактично володіє об`єктом нерухомості, а угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною. У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, ст. 49 Закону України «Про власність», ОСОБА_1 просила суд: визнати договір купівлі-продажу від 01.04.1998 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» та зареєстрований Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» на виконання біржового контракту № Н-163 від 01.04.1998 року дійсним з моменту його укладення.

Ухвалою судді від 09.10.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відзив на позов не надходив.

Ухвалою суду від 07.01.2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. Свої інтереси в суді довірила представляти адвокату Мартинишину П.В., який надав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримує в повному обсязі та наполягає на його задоволенні.

Представник відповідача Запорізька міська рада у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. До суду надійшла заява, в якій останній просить розглянути справу без його участі та в разі доведення позивачем всіх обставин справи на які вона посилається, ухвалити рішення на розсуд суду.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», рішення від 07.07.1989 року, заява № 11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про час і місце розгляду справу, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді, суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 01.04.1998 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу від 01.04.1998 року. Вказаним договором ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила 4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , були продані за 23 754,00 грн. Зазначений договір посвідчений Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» та зареєстрований Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» на виконання біржового контракту № Н-163 від 01.04.1998 року, та містить підписи Продавця, Покупця, та Генерального директора Запорізької Універсальної Товарної Біржі «Капітал-Центр», але не був нотаріально посвідчений (а.с. 18).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , про що Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 5279 (а.с. 28).

Після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не заводилась.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.

Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР в редакції 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10.12.1991 року згідно з ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10.04.1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу квартири /будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири/будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року, зі змінами № 15 від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир/будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 2 ст. 219 ЦК України, суд може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню перешкоджала обставина, яка не залежить від її волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Статтею 392 ЦК України, передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості та утримує його з квітня 1998 року, угода купівлі-продажу в судовому порядку не визнавалась недійсною її сторонами, позивач, на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність», правомірно набула право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним до теперішнього часу. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу 4/5 частини будинку в судовому порядку немає.

Отже, судом встановлено, що сторонами були виконані всі вимоги діючого законодавства на момент укладення угод купівлі-продажу нерухомого майна, волевиявлення учасників було вільне та відповідало внутрішній волі сторін, правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, з 01.04.1998 року ОСОБА_1 правомірно володіла придбаним майном, користувалась ним та утримувала його. Через законодавчі зміни, наявні всі необхідні підстави для захисту права власності останньої шляхом визнання договору купівлі-продажу частини житлового будинку, укладеного на Товарній біржі нерухомості дійсним.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю вини відповідача, судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст. 1 Конституції України, ст. ст. 47, 128, 153, 224, 227, 242 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст. 49 Закону України «Про власність», ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року, зі змінами № 15 від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», ст. ст. 4, 6-10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мартинишина Павла Володимировича до Запорізької міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу від 01.04.1998 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» та зареєстрований Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» на виконання біржового контракту № Н-163 від 01.04.1998 року дійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2025 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя В.Б. Кулик