КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/3765/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3185/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кухаренко Ольги Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2024 року про забезпечення позову у складі судді Радзівіл А.Г.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

У липні 2024 року представниця позивача звернувся у суд із заявою про забезпечення позову, у якій просила суд заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо відчуження/продажу спільного майна подружжя та накласти арешт на спільне майно подружжя, що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, до ухвалення рішення судом по даній справі відносно наступного майна подружжя:

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 41,3 кв.м. Власником даного об`єкту є позивач, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07 липня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстровано в реєстрі за №2054;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. Власником даного об`єкту є відповідачка, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташевою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №626;

- земельну ділянку з кадастровим номером :01:049:0058, площею 0,0745 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд. Власником якої є відповідачка, що підтверджується державним актом серія ЯК №203027.

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 219,7 кв.м., житловою площею 104,3 кв.м. Власником даного об`єкту є відповідачка, про що зазначено в технічному паспорті та довідці №1138 від 22.11.2017 р.

Заява обґрунтована тим, що 24 липня 1999 року Вілінською сільською радою Бахчисарайського район Автономної Республіки Крим було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1 від 24 липня 1999 року, актовий запис №13, який розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року.

Перебуваючи в шлюбі, позивач та відповідачка набули право власності на наступне майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 41,3 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07 липня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2054; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташевою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 626; земельну ділянку з кадастровим номером :01:049:0058, площею 0,0745 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом серія ЯК № 203027; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 219,7 кв.м., житловою площею 104,3 кв.м. про що зазначено в технічному паспорті та довідці №1138 від 22 листопада 2017 року.

Позивач зазначає, що будь-яких грошових зобов`язань (кредиту, позики, позички, дарування) з метою придбання вказаного майна сім`єю не бралося та не отримувалося.

Також, вказане майно не було придбано за особисті кошти будь-кого із подружжя, а також за кошти від продажу особистої приватної власності одного з подружжя. Як вже зазначено, все вищезазначене майно було придбано з спільні кошти подружжя.

Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до неможливості захисту прав позивача, так як відповідачка зможе оформити право власності на спільне майно подружжя на третіх осіб до вирішення спору в суді та отримання рішення суду про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2024 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено.

В апеляційній скарзі адвокат Кухаренко О.В. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2024 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції невірно застосовані норми процесуального права.

Вказано, що все майно було придбано за спільні кошти подружжя.

Звертає увагу суду, що позивачем не доведено яким чином невжиття таких заходів, як накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, відчуження яких підлягає обов`язковій державній реєстрації та отриманні згоди іншого з подружжя, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Зазначає, що сторона позивача не надала суду жодного належного та допустимого доказу, який підтверджує неможливість в подальшому ускладнити виконання рішення.

Крім того, позивач не обґрунтував співмірність і необхідність застосування заходів забезпечення позову. Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачкою дій, що можуть унеможливити виконання рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Лисенко І.К. в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2024 року - без змін.

Вказує, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Відповідачка та її представниця в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належно, причин неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи без їх участі.

Адвокат Лисенко І.К. в інтересах ОСОБА_2 , в судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам ухвала районного суду відповідає в повній мірі.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, шляхом накладення арешту на майно яке було набуто сторонами у шлюбі.

З таким висновком колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Частиною 1, 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що "умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача".

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що "повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу".

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до кожного конкретного випадку. При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У справі, що переглядається, предметом спору є поділ майна подружжя, а саме:

квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 41,3 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07 липня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Антиповою І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2054;

квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Карташевою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 626;

земельна ділянка з кадастровим номером :01:049:0058, площею 0,0745 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом серія ЯК № 203027;

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 219,7 кв.м., житловою площею 104,3 кв.м. про що зазначено в технічному паспорті та довідці № 1138 від 22 листопада 2017 року.

Заява про забезпечення позову містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

У поданій заяві про забезпечення позову чітко вказано, яке конкретно майно підлягає забезпеченню, та зазначено усю необхідну інформацію про нього.

Спосіб забезпечення позову, обраний заявником є співмірним із позовними вимогами. Тому у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у забезпеченні позову.

Крім того апеляційний суд враховує, що у цій справі, яка стосується поділу майна подружжя, яке є предметом спору, має на меті, зокрема запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких може стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення у випадку задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Враховуючи те, що між сторонами дійсно існує спір щодо об`єктів нерухомого майна про що свідчить факт звернення позивача до суду з цим позовом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому апеляційний суд зауважує, що застосований судом спосіб забезпечення позову, а саме: накладення арешту на нерухоме майно, не позбавляє ОСОБА_1 права власності на це майно, а лише унеможливлює його відчуження третім особам на час вирішення спору по суті.

Крім того, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 лютого 2022 року у справах № 644/3734/21, № 367/3628/21.

Перевіривши викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, апеляційний суд вважає їх достатніми для обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, вид забезпечення позову станом на розгляд заяви позивача був співмірним з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Доказів які б спростували правильні висновки районного суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги відповідачки не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання про забезпечення позову у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Кухаренко Ольги Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: