Ухвала

Іменем України

14 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 569/17313/22

провадження № 61-17507ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Боймиструк С. В., Шимків С. С., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми авансу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивований тим, що 22 серпня 2017 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу, відповідно до якого та письмової розписки від 14 грудня 2018 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 1 500 дол. США і відповідно до попереднього договору від 22 серпня 2017 року 15 000 дол. США та від ОСОБА_3 - 15 000 дол. США. Разом отримана відповідачкою сума склала 31 500 дол. США як завдаток за купівлю нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 259,8 м2, яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Позивачі зазначали, що відповідно до пункту 3.1. попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 серпня 2022 року при його підписанні друга сторона (покупець) передав, а перша сторона (продавець) отримав 30 000 дол. США. В пункті 3.2. договору вказувалося, що сума, яка визначена в пункті 3.1. цього договору, є завдатком відповідно до статті 570 ЦК України.

В пункті 3.3. договору зазначено, що всі передані покупцем суми продавцеві до укладення основного договору вважаються завдатком відповідно до пункту 3.2. цього договору. Пунктом 3.4. договору обумовлено, що у разі невиконання покупцями умови щодо сплати всієї суми у визначені сторонами терміни та не укладення основного договору сума завдатку поверненню не підлягає.

Після отримання коштів, відповідач договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 259,8 м2, з позивачами не уклала, на їх вимогу повернути кошти не реагувала та до дня звернення до суду ухилялася від спілкування з ними.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просили:

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, передані як аванс, у розмірі 16 500,00 дол. США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 07 жовтня 2022 року становило 671 550,00 грн, та судовий збір у розмірі 6 202,50 грн;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти, передані як аванс, у розмірі 15 000,00 дол. США, що відповідно до офіційного курсу банку НБУ станом на 07 жовтня 2022 року становило 610 500,00 гривень, та судовий збір у розмірі 6 202,50 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді: Панас О. В., від 21 травня 2024 року відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення суми авансу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення позову, адже спірні грошові кошти не є авансом, а є завдатком, що безпосередньо обумовлено попереднім договором купівлі-продажу;

сторони домовились і визначились, що передана сума відповідачеві є завдатком, а не авансом, що підтверджується пунктами 2.1.2, 3.2., 3.3., 3.4. вказаного Договору, який не оскаржується і визнається всіма сторонами. Оскільки у терміни, передбачені договором, - до 01 вересня 2018 року позивачі не сплатили усієї суми на виконання попереднього договору, тому в зв`язку із цим основного договору купівлі-продажу сторони не могли укласти і нотаріально його посвідчити. Тобто порушення договірного зобов`язання сталося не з вини відповідача, а, отже, сума завдатку не може бути повернута ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;

позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). У матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання між сторонами договору про збільшення позовної давності або переривання позовної давності;

ураховуючи грошовий характер спірних правовідносин, а також визначений у договорі строк його виконання (до 01 вересня 2018 року), перебіг позовної давності відносно вимог про стягнення суми, зазначеної в позові, розпочався 02 вересня 2018 року, та закінчився 02 вересня 2021 року. Тому позовна давність сплинула, оскільки позивачі звернулись із позовом до суду 21 грудня 2022 року. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року за № 444/9519/12, яка є обов`язковою для виконання судами України. Поважними є причин, пов`язані з об`єктивними труднощами для позивача на вчинення певних дій. Судом не встановлено, а стороною позивача суду не надано, належних та достовірних доказів, які б вказували на пропущення позивачами позовної давності з поважних причин;

оскільки відповідачем подано до суду письмову заяву про застосування позовної давності, та з урахуванням того, що представник позивачів не надав та не вказав суду жодного доказу поважності причин пропуску позовної давності, то у суду немає підстав для поновлення позовної давності, і відповідно, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав пропуску позовної давності.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року

апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Курганської О. В. та представника ОСОБА_3 - адвоката Домецького О. І. задоволено частково;

скасовано рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2024 року;

позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково;

стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 683 760 грн, переданих у рахунок нікчемного правочину, та 14 261,10 грн судового збору;

стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 621 600,00 грн, переданих у рахунок нікчемного правочину, та 13 528,50 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

22 серпня 2017 року між сторонами у простій письмовій формі укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 15 000 дол. США та від ОСОБА_3 15 000 дол. США. Отримані суми ними визначено як завдаток за купівлю нежитлового приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 259,8 кв. м, яке належить відповідачу на праві приватної власності. З письмової розписки від 14 грудня 2018 року вбачається, що того ж дня ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності від ОСОБА_2 , кошти у сумі 1 500 дол. США як завдаток, передбачений пунктом 3.1. попереднього договору купівлі-продажу від 04 травня 2017 року;

відповідно до статей 11, 215, 216, 220, 236, 526, 530, 570, 571, 599, 625, 626-629, 635, 657 ЦК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи;

за правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 червня 2019 у справі № 487/10128/14-ц (14-473цс18) виходила з того, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд;

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №401/3856/16-ц висновувано, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (частина перша статті 635 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Суд апеляційної інстанції встановив, що попередній договір, який підлягав нотаріальному посвідченню, був підписаний сторонами без додержання встановленої законом форми договору. З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на нікчемність попереднього договору;

цивільним законодавством вимагається укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна у тій самій формі, що і основний договір, тобто у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням;

попередній договір між сторонами, що укладений 22 серпня 2017 року, стосується наступної купівлі-продажу нежитлового приміщення, будівлі пивбару та ковбасного цеху, АДРЕСА_1 загальною площею 259,8 кв. м. Однак його вчинено сторонами у простій письмовій формі і без нотаріального посвідчення. Цей попередній договір є нікчемним і не створює правових наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216, частина перша статті 220, статті 635, 657 ЦК України);

при цьому звернена увага на висновок Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, що зроблений у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №320/2617/17. Так, у абзаці другому частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Тлумачення абзацу другого частини п`ятої статті 216 ЦК України свідчить, що суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину;

оскільки попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22 серпня 2017 року є нікчемним з моменту його вчинення, а тому відповідно до статті 216 ЦК України слід застосувати правові наслідки його недійсності. Такими наслідками недійсності нікчемного правочину є повернення відповідачем одержаних грошових коштів шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 500 дол. США (15 000 дол. США, переданих 22 серпня 2017 року, + 1 500 дол. США, переданих 14 грудня 2018 року), що згідно з офіційним курсом НБУ на день прийняття апеляційним судом своєї постанови (1 долар США = 41,44 гривні) складає 683 760 грн, а на користь ОСОБА_3 - 15 000 дол. США, переданих 22 серпня 2017 року, що згідно з офіційним курсом НБУ складає 621 600 грн. Тобто позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню;

з огляду на викладене, апеляційний суд вважав, що за встановлених судом обставин не заслуговують на увагу аргументи заявників про необхідність застосування статей 546, 548, 570 ЦК України, адже запропоновані ОСОБА_2 і ОСОБА_3 норми закону не можуть регулювати і не регулюють спірних правовідносин. Так само не можна враховувати і висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах від 25 вересня 2012 року у справі №6-82цс13 і від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №461/5297/16-ц та від 17 червня 2021 року у справі №711/5065/15-ц, якими обговорювалися питання кваліфікації грошових коштів як авансу чи завдатку. Тобто правовідносини, які були предметом вирішення Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду, не є подібними за своїми обставинами, правовою природою та характеристиками зі спірними правами і обов`язками;

апеляційний суд вказав, що не можна погодитися із твердженнями суду першої інстанції про сплив позовної давності у спорі і відмову у зв`язку з цим у задоволенні позову;

так, у пункті 12 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України зазначається, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 728, 786, 1283 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вперше карантин в Україні був уведений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 і в подальшому неодноразово продовжувався. Скасовано карантин з 30 червня 2023 року на підставі відповідної постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651. Отже, висновки суду про те, що перебіг позовної давності тривав із 02 вересня 2018 року по 02 вересня 2021 року, а при зверненні позивачів у листопаді 2022 року до суду він закінчився, є хибними і суперечать обставинам справи та вимогам закону. Таке переконання суду апеляційної інстанції повністю відповідає висновку Верховного Суду, висловленому у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 308/3331/17. Як убачається, суд попередньої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

ОСОБА_1 24 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 07 січня 2025 року ці недоліки було усунуто, зокрема подано уточнену касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19; від 06 березня 2024 року у справі № 750/254/22; від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16; від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012; від 18 листопада 2020 року у справі № 569/6427/16; від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19; від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц; від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20; від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21; від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17; від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21; від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17; від 17 червня 2021 року у справі №711/5065/15-ц; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17; від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

позиція апеляційного суду про те, що позовна давність не сплинула є хибною, оскільки своїм рішенням суд зазначає, що правочин від 22 серпня 2017 року є нікчемним і одночасно вказує, що перебіг строків позовної давності тривав з 02 вересня 2018 року по 02 вересня 2021 року, однак якщо правочин визнано недійсним - перебіг позовної давності починається з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України), а саме з 22 серпня 2017 року та закінчується та закінчується 22 серпня 2020 року, а звернулись позивачі до суду у листопаді 2022 року;

окрім цього, слід звернути увагу на те, що ні карантин, ні війна не перешкоджали позивачам звернутись до суду за захистом своїх прав, адже по-перше, у м. Рівне не ведуться бойові дії; по-друге, позивачами не надавались жодні докази, які б вказували на перебування на лікарняному через хворобу під час карантину, тобто фактично відсутні жодні обставини, які б вказували на об`єктивну неможливість вчасно звернутись до суду за захистом своїх прав, що суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 та від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012;

під час розгляду справи жоден з позивачів не зміг пояснити суду чи надати докази, що унеможливлювало їх вчасно звернутись до суду за захистом своїх прав і чому всі 5 років позивачі вважали, що передали відповідачці завдаток, а пізніше вирішили, що це аванс;

апеляційний суд з невідомих причин не звернув жодної уваги на те, що фактично позивачі, як вони стверджували, попрацювали у ковбасному цеху відповідачки, отримували там прибуток, не змогли через відсутність коштів розрахуватись остаточно та придбати у свою власність та з причин, ймовірно, фінансової скрути, вирішили стягнути кошти з відповідачки, зловживаючи своїм правом на звернення до суду, що порушує основні принципи цивільного судочинства. Фактично у сторони позивачів відсутнє право на звернення до суду, адже відповідачка не порушували жодних їх прав. Саме зловживання процесуальними правами зі сторони позивачів призвело до їх звернення до суду. Судом апеляційної інстанції проігноровано той факт, що відповідачка звернулась до поліції із заявою про вчинення позивачами кримінального правопорушення, що внесено до реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження;

твердження позивачів про ухилення відповідачки від укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна є недоведеним та надуманим, адже жодного доказу цьому матеріали справи не містять;

суд апеляційної інстанції не лише застосував наслідки нікчемності правочину, а фактично змінив на власний розсуд предмет позову, що суперечить статті 374 ЦПК України, не досліджуючи при цьому чи взагалі такі кошти були фактично передані позивачами;

суд першої інстанції у своєму рішенні правильно зробив висновок про те, що сторони досягли згоди щодо всіх умов попереднього договору, адже жодна із сторін не спростовує цього;

фактично правовідносини у даному випадку виникли у серпні 2017 році під час підписання договору, а звернення до суду відбулось у 2022 році, тобто фактично через п`ять з половиною років після підписання договору, а стягнення коштів з відповідачки, на думку апеляційного суду, є доцільним через сім років після виникнення правовідносин. Відтак висновок апеляційного суду щодо зупинення позовної давності під час дії карантину є порушенням правової визначеності.

У січні 2025 року позивач ОСОБА_2 через підсистему Електронний суд подав клопотання, що підписано представником ОСОБА_5 , у якому просить відмовити у відкриття касаційного провадження.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 28 грудня 2006 року Третейським судом при Рівненській облспоживспілці ухвалено рішення у справі №130/06, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю, пивбар та ковбасний цех, по АДРЕСА_2 .

31 січня 2007 року право власності на дану будівлю зареєстровано у комунальному підприємстві «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації», що засвідчено відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 13403985, дата витягу: 31 січня 2007 року.

13 серпня 2010 року між Квасилівською селищною радою Рівненського району Рівненської області та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення - землі комерційного використання по АДРЕСА_2 загальною площею 0,054 га для обслуговування пивбару та ковбасного цеху.

14 грудня 2017 року земельній ділянці присвоєно кадастровий номер: :01:001:0516 і зареєстровано в Державному земельному кадастрі.

22 серпня 2017 року між сторонами у письмовій формі укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 15 000 дол. США та від ОСОБА_3 15 000 дол. США. Отримані суми ними визначено як завдаток за купівлю нежитлового приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 259,8 м2, яке належить відповідачу на праві приватної власності.

Згідно письмової розписки від 14 грудня 2018 року вбачається, що того ж дня ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності від ОСОБА_2 , кошти у сумі 1 500 дол. США як завдаток, передбачений пунктом 3.1. попереднього договору купівлі-продажу від 04 травня 2017 року.

У попередньому договорі купівлі-продажу від 22 серпня 2017 року передбачено, зокрема, що:

продавець погодився продати, а покупці погодилися купити нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за ціною 60 000 дол. США за курсом, встановленим НБУ на дату укладення основного договору;

продавець зобов`язаний передати нежитлове приміщення покупцям за актом приймання-передачі в день набрання чинності основним договором;

покупці зобов`язані у визначені основним договором строки сплатити кошти, визначені цим договором за нежитлове приміщення;

при підписанні попереднього договору друга сторона (покупець) передав, а перша сторона (продавець) отримав 30 000 дол. США (пункт 3.1.);

сума, яка визначена в пункті 3.1. попереднього договору купівлі-продажу, є завдатком відповідно до статті 570 ЦК України;

всі передані покупцем суми продавцеві до укладення основного договору вважаються завдатком відповідно до пункту 3.2. цього договору;

у разі невиконання покупцями умови щодо сплати всієї суми у визначені сторонами терміни та не укладення основного договору, сума завдатку поверненню не підлягає;

продавець зобов`язаний прибути до нотаріуса для укладення основного договору не пізніше ніж у день, вказаний у пункті 6.1, якщо інше не визначено письмовою угодою сторін;

покупці зобов`язані прибути до нотаріуса для укладення основного договору не пізніше ніж у день, вказаний у пункті 6.1, якщо інше не визначено письмовою угодою сторін;

сторона, що порушила цей договір, зобов`язана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням, незалежно від вжиття іншою стороною будь-яких заходів щодо запобігання збиткам або зменшенню збитків, окрім випадків, коли остання своїм винним (умисним або необережним) діянням (дією чи бездіяльністю) сприяла настанню або збільшенню збитків;

за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору має здійснитися не пізніше 01 вересня 2018 року у приміщенні нотаріуса.

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_1 .

Неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).

У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2023 року у справі № 910/5361/22 вказано, що:

«суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)».

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Касаційний суд вже наголошував, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).

Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (частина перша статті 635 ЦК України, в редакції чинній станом на 22 серпня 2017 року).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України, в редакції чинній станом на 22 серпня 2017 року).

Учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Як нікчемні законодавець, зокрема, кваліфікує договори, вчинені з порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення правочину (частина перша статті 220 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 220 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що вимога про нотаріальне посвідчення має прямо бути передбачена в тій чи іншій нормі закону, а не слідувати із розширеного її тлумачення і мати імпліцитний характер. Тобто людина розумна і обачна внаслідок аналізу відповідної норми має усвідомлювати існування очевидного обов`язку вчинити відповідний договір в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, недотримання якого призводить автоматично (ipso iure) до нікчемності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2023 року в справі № 755/12702/22 (провадження № 61-11920св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2024 року у справі № 518/520/20 (провадження № 61-15357св23)).

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (абзац 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (пункт 1 частини третьої статті 1212 ЦК України).

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:

(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;

(б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;

(в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі справа № 396/29/17 (провадження № 61-29467св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 (провадження № 61-697св21) зазначено, що:

«нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 401/3856/16-ц (провадження № 14-221цс18) зазначено, що:

«31. Відповідно до частини першої статі 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

33. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

34. Суд апеляційної інстанції встановив, що попередній договір, який підлягав нотаріальному посвідченню, був підписаний сторонами без додержання встановленої законом форми договору.

35. З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на нікчемність попереднього договору.

38. Окрім того, згідно зі статтею216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року в справі № 761/12901/13-ц (провадження № 61-42229св18) зроблено висновок по застосуванню абзацу 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України та вказано, що «суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 308/3331/17 (провадження № 61-179св23) зроблено висновки про те, що:

«відповідно до частини першої статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Як визначено у статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тлумачення статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦКУкраїни особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на виконання домовленості про майбутнє придбання квартири ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 гроші в сумі 257 000,00 грн.

У позовній заяві, обґрунтовуючи свої вимоги вказаними обставинами, позивач просив суд стягнути з відповідача відповідну суму грошей у подвійному розмірі.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно до вказаного, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що попередній договір купівлі-продажу квартири відповідно до частини першої статті 220 ЦК України є нікчемним, проте передані на виконання цього нікчемного правочину грошові кошти відповідно до статті 1212 ЦК України є безпідставно набутим майном, що підлягає поверненню на користь спадкоємців позивача ОСОБА_1 - його дружини ОСОБА_2 та малолітньої дочки ОСОБА_3, 2015 року народження».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що: 22 серпня 2017 року між сторонами у письмовій формі без нотаріального посвідчення укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, будівлі пивбару та ковбасного цеху, АДРЕСА_1 загальною площею 259, 8 кв. м; за умовами попереднього договору від 22 серпня 2017 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 15 000 дол. США та від ОСОБА_3 15 000 дол. США; письмова розписка від 14 грудня 2018 року свідчить, що того ж дня ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності від ОСОБА_2 , кошти у сумі 1 500 дол. США.

За таких обставин, встановивши, що попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, будівлі пивбару та ковбасного цеху від 22 серпня 2017 року є нікчемним, апеляційний суд обґрунтовано часткову задовольнив позов.

Аргумент касаційної скарги про те, що апеляційної інстанції не лише застосував наслідки нікчемності правочину, а фактично змінив на власний розсуд предмет позову, що суперечить статті 374 ЦПК України необґрунтований, оскільки касаційний суд в численних постановах звертав увагу на те, що нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 (провадження № 61-697св21), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Аргумент касаційної скарги про те, що висновок апеляційного суду щодо зупинення позовної давності під час дії карантину є порушенням правової визначеності є безпідставним з наступних підстав.

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). (б) опосередковано (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18)).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увагу, що положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частина третя статті 261 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Положення статті 253 ЦК України поширюються на всі випадки встановлення початку перебігу строків. Касаційний суд, з урахуванням принципу розумності, враховує, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не «від наступного дня». Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним не змінює загального правила передбаченого в статті 253 ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19).

Касаційний суд зауважує, що частина третя статті 261 ЦК України є спеціальною нормою стосовно частини першої статті 261 ЦК України. Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності. З урахуванням принципу розумності та справедливості, очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочин має поширюватися тільки на сторін (їх правонаступників) нікчемного правочину. Оскільки саме сторони (сторона чи їх правонаступники) здійснюють виконання і, зрозуміло, що їм про його здійснення має бути відомо. Тобто, презюмується, що сторони (сторона чи їх правонаступники) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання. Натомість заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину), яка пред`являє вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 38/16768/19 (провадження № 61-1336св22)).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України установлено карантин.

Надалі, постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений лише з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23) зазначено, що:

«апеляційний суд встановив, що за договором позики від 21 квітня 2016 року термін повернення коштів настав 21 квітня 2017 року. Відтак, з 22 квітня 2017 року починається перебіг позовної давності в межах якого позивач міг реалізувати своє право задля повернення наданих коштів у борг ОСОБА_3 та збігав 22 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв як на час закінчення строку у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу до позичальника (21 квітня 2020 року), так і на час звернення до суду з цим позовом (26 лютого 2021 року).

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, таким чином суд апеляційної інстанції правильно вважав, що заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача не підлягає задоволенню, а тому обґрунтовано вважав висновок суду про відмову у задоволені позову з цих підстав є помилковим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) вказано, що:

«із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року).

Закон № 540-ІХ доповнив розділ ІХ «Прикінцеві положення» ГК України пунктом 7 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

[…]

Спеціальна позовна давність в один рік, передбачена статтею 681 ЦК України для вимог щодо виявлення у господарських відносинах прихованих недоліків товару, на який встановлений гарантійний строк, та передбачена пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України для вимоги про стягнення штрафу мала би спливти 1 жовтня 2020 року.

Однак з 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 540-ІХ, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 258, 681 ЦК України продовжуються на строк його дії. Тому позовна давність за вказаними вимогами покупця, заявленими 24 листопада 2020 року, не спливла.

Навіть якщо врахувати лист-відповідь постачальника покупцеві від 19 липня 2019 року (т. 1, а. с 67 - 68), в якому постачальник визнав недоліки переданого ним товару, то перебіг позовної давності мав би спливти 20 липня 2020 року, якщо б на той час не набрав чинності Закон № 540-ІХ. З огляду на вказане відсутні підстави для відступу від висновку, який Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 1 грудня 2021 року у справі № 373/651/20 (№ у ЄДРСР 101808795; цей висновок стосувався спливу позовної давності до моменту набрання чинності Законом № 540-ІХ)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21) зазначено, що:

«Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

В постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 7 листопада 2020 року, як встановили суди, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 2 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, звернення ОСОБА_1 з даним позовом відбулось у межах позовної давності.

Не впливають на правильність такого висновку і доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій того, що позивач дізналась про порушення свого права 7 вересня 2017 року, оскільки навіть у випадку доведення цієї обставини, позовна давність закінчилася б 7 вересня 2020 року - після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли помилково висновку щодо спливу позовної давності та необхідність захисту права ОСОБА_1 на підставі частини п`ятої статті 267 ЦК України».

Позивачі в цій справі звернулися з позовом про стягнення грошей за попереднім договором купівлі-продажу від 22 серпня 2017 рокуу листопаді 2022 року. Таким чином, підстави для застосування позовної давності відсутні.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19; від 06 березня 2024 року у справі № 750/254/22; від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16; від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012; від 18 листопада 2020 року у справі № 569/6427/16; від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц; від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20; від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21; від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17; від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21; від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17; від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц; є необґрунтованим, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах у постановах Верховного Суду: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми авансe.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков