КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5520/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року місто Київ

справа № 756/12035/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Диби О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Сумській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №7959/23/004736 від 14 квітня 2023 року марки «ВMW», модель Х5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

зобов'язати ОСОБА_4 повернути автомобіль у спільну власність - його та ОСОБА_6 ;

зобов'язати ОСОБА_3 повернути кошти отримані від продажу автомобіля.

02 грудня 2024 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки «ВMW», модель Х5, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного транспортного засобу.

Заява обґрунтована тим, що вищевказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача ОСОБА_3 , проте остання без згоди позивача здійснила відчуження спірногоавтомобіля ОСОБА_4 , яка є матір'ю цивільного чоловіка відповідача ОСОБА_3 .

Вказував, що позивач згоди на продаж автомобіля не давав, грошових коштів позивачу після продажу автомобіля відповідач ОСОБА_3 не передавала.

Зазначав, що невжиття таких заходів, як забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобвль може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву.

На обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що є підстави вважати, що спірний автомобіль, який є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_3 та який було відчужено останньою без його згоди, може бути відчужено у будь-який час новим власником ОСОБА_4 на користь третіх осіб, що призведе до порушення прав позивача і неможливості виконання рішення у справі, в разі задоволення позову.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направили заяви, в яких просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість, та просили розглядати справу у їх відсутність.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не обґрунтовано жодного ризику ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, а матеріали заяви не містять жодного доказу того, що відповідач ОСОБА_4 вчиняє або має намір вчинити дії, направлені на зміну власника належного їй за договором купівлі-продажу автомобіля.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з вищевказаним позовом до відповідачівпровизнання договору купівлі-продажу недійсним та зобов'язання вчинити дії, посилався на те, що спірний автомобіль«ВMW», модель Х5, д.н.з. НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю його та відповідача ОСОБА_3 , проте остання без його згоди здійснила відчуження спірного автомобіля ОСОБА_4 , яка є матір'ю цивільного чоловіка відповідача ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на автомобіль«ВMW», модель Х5, д.н.з. НОМЕР_1 , представник позивача посилався на те, що невжиття таких заходів, як забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, оскільки відповідач ОСОБА_4 може відчужити вказаний автомобіль.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК Україниє достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу №7959/23/004736 від 14 квітня 2023 року, укладеного від імені ОСОБА_3 - Роменською філією ТОВ «Прайм.Бро» та ОСОБА_4 , автомобіль «ВMW», модель Х5, д.н.з. НОМЕР_1 був проданий та зареєстрований за ОСОБА_4 .

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу майна - автомобіля «ВMW», модель Х5, д.н.з. НОМЕР_1 , набутого ОСОБА_4 на підставі договорукупівлі-продажу від 14 квітня 2023 року,який оспорюється позивачем, а відтак з урахуванням предмету позову колегія суддів вважає, що достатнім та співмірним є забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, що належить відповідачу ОСОБА_4 , а саме - автомобіль марки «ВMW», модель Х5, 2007 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 .

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_4 , оскільки арештоване майно фактично зберігається в володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчуження.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Вимоги заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо транспортного засобу за своєю суттю зводиться до обмеження права розпорядження майном з метою його збереження, що відповідає такому заходу забезпечення позову, як арешт майна, а тому колегія суддів вважає, що заява в цій частині не підлягає задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_2 про забезпечення позову відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року - скасувати та постановити нову.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки «ВMW», модель Х5, 2007 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , який належить Цюцюрі Людмилі Миколаївні.

В решті вимог заяви відмовити.

Боржник: ОСОБА_9 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягувач: ОСОБА_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Постанова підлягає негайному виконанню.

Строк пред`явлення постанови до виконання три роки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: