КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4801/2025
Справа № 357/8118/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Орєхова О.І. в м. Біла Церква 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року, а саме стягувати з нього на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття; стягнення за виконавчим листом № 357/10184/21, виданого на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року припинити з дня набрання рішенням законної сили; виконавчий лист № 357/10184/21, виданий на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року, відкликати.

Позов мотивував тим, що з 07 вересня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 , від якого мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року з нього на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31 серпня 2021 року до досягнення донькою повноліття. При цьому відповідно до резолютивної частини рішення суду було встановлено мінімальний розмір стягнення аліментів в розмірі не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, максимальний розмір аліментів встановлено не було.

На час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів малолітня донька ОСОБА_4 була єдиною особою, яка знаходилася на утриманні позивача. На сьогоднішній день позивач зобов`язаний утримувати трьох осіб, крім того, позивач вимушений орендувати житло для родини зі сплатою орендної плати в розмірі 11500 грн.

Так, позивачем 03 червня 2023 року укладено шлюб з ОСОБА_5 , в шлюбі народжено спільну дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 30 листопада 2023 року ОСОБА_5 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а отже перебуває на утриманні позивача. Середній заробіток, який він отримує становить 22487,90 грн., і після відрахування аліментів у розмірі частки від доходу та сплати орендної плати ОСОБА_1 залишається в скрутному матеріальному становищі.

Зважаючи, що ОСОБА_1 має обов`язок за законом утримувати трьох осіб - двох неповнолітніх дітей та дружину, стягнення аліментів на одну дитину в розмірі частки є надмірним, тому він просить суд зменшити таку частку аліментів з до 1/8.

Вказував, що 1/8 частки від середньої зарплати 22487,90 грн. складає 2810,99 грн. При цьому сума аліментів в розмірі 1/8 частки від доходу платника буде більшою за прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а тому права дитини порушені не будуть. Крім того, матір дитини також зобов`язана брати участь в утримуванні дитини.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводив обставини, викладені в позовній заяві, зазначав, що з наведеного достовірно вбачається, що матеріальний стан позивача погіршився, а сімейний стан змінився, що є підставою для зменшення розміру стягуваних із нього аліментів. Таким чином суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зробив помилкові висновки щодо відсутності доказів на підтвердження погіршення матеріального стану платника аліментів.

Вважав необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження перебування дружини ОСОБА_5 на його утриманні.

Посилався на зміст ст. 75, 84 СК України, аналіз яких дає підстави вважати, що сімейним законодавством України передбачено право дружини (матері) на утримання чоловіком (батьком) до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, факт народження сина ОСОБА_6 , 2023 року народження, сам по собі покладає обов`язок на позивача по утриманню дружини і не підлягає додатковому доказуванню.

Крім того, суд зазначив, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, яка міститься в матеріалах справи, позивач має зареєстроване місце проживання у військовій частині, але обґрунтувань та доказів необхідності в оренді квартири, яка знаходиться також у м. Києві, позивачем не доведено. Пояснював, що ним орендується квартира для сім`ї - дружини і дитини, і очевидним є факт того, що вони не можуть проживати разом з тим у військовій частині.

Вказував, що висновки суду першої інстанції, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження інших дітей без підтвердження погіршення його матеріального становища, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, суперечать правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 14 грудня 2022 року в справі № 727/1599/22, від 10 жовтня 2023 року в справі № 682/2454/22-ц, та є неправильним тлумаченням норм ст. 192 СК України без дотримання положень ст. 19, 274 ЦПК України.

Зазначав, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року не вирішувалося питання щодо обмеження верхньої межі нарахування аліментів, а саме щодо встановлення максимального розміру аліментів на дитину в розмірі 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, що для дитини 6 років станом на 2024 рік складає 25630 грн. Таку суму він вважає достатньою для задоволення всіх суттєвих потреб дитини, у випадку, якщо він буде отримувати більший дохід, ніж зараз, оскільки отримання аліментів у більшому розмірі призведе до надмірного збагачення відповідача. З підстав наведеного вважав, що є всі правові підстави для зміни розміру аліментів шляхом встановлення обмеження верхньої межі стягнення, а саме не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Наводив зміст ст. 192, ч. 5 ст. 183, ст. 192 СК України, ч. 4 ст. 273 ЦПК України, вказував, що зміна розміру аліментів шляхом встановлення верхньої межі їх стягнення у розмірі десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, є таким, що відповідає потребам дитини, а стягнення аліментів без зазначеного обмеження призводить фактично до надмірного збагачення відповідача, яка також повинна приймати участь в утриманні дитини.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилалась на положення ст. 51 Конституції України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141, 150, 180, 181, 192 СК України, правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 364/1139/19 про те, що значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів; від 03 липня 2024 року в справі № 552/2073/23 про те, що зменшення розміру аліментів в зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у декретній відпустці, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямована на належне забезпечення дитини від шлюбу з відповідачем, та суперечитиме її інтересам.

Також посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 16 вересня 2024 року в справі № 591/6388/22 про те, що народження другої дитини у іншому шлюбі не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Щодо твердження позивача, що на його утриманні знаходиться дружина ОСОБА_10 , позивачем не зазначено, що його дружина отримала з місця роботи декретні та відпускні кошти, а також отримала при народженні дитини одноразову допомогу від держави в розмірі 10320 грн. та щомісячно надалі отримує виплати.

Щодо договору найму житлового приміщення, то доказів будь-яких фактичних оплат за даним договором, та/або докази декларування доходу, отриманого орендодавцем від здавання в оренду нерухомого майна, не надано.

Звертала увагу, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, яка міститься в матеріалах справи, позивач має зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 . Крім того, за час перебування в шлюбі, відповідач з позивачем та дитиною постійно проживали за вказаною адресою, тому вважала, що рішення позивача укласти договір найму іншого житла, сума оренди за яке становить 11500 грн., лише підтверджує спроможність останнього нести такі витрати, а будь-яких доказів неможливості проживати за зареєстрованим місцем проживання подано не було.

При цьому, з наданих позивачем довідок про доходи вбачається, що позивач має стабільний дохід у вигляді грошового забезпечення військовослужбовця ЗСУ. Крім того, відомостей про розмір виплат, що не мають постійного характеру, але виплачувалися позивачу впродовж 2023 - 2024 років і характеризують його загальний майновий стан, згадані вище довідки не містять. Позивачем не подано до суду довідку про доходи, прибутки, перелік яких враховується при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджений постановою КМУ від 26 лютого 1993 року № 16.

Вважала, що позивачем не обґрунтовано вимогу про встановлення граничного максимального розміру аліментів, оскільки таке обмеження передбачене лише при видачі судового наказу про стягнення аліментів, і оскільки десять прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку значно перевищує середній заробіток позивача, який він зазначив у розмірі 22487,90 грн.

Зауважувала, що аліменти, які отримує їх дитина, є єдиною допомогою, яку надає позивач. За час перебування дитини в закладі дошкільної освіти батько жодного разу не з`являвся, батьківські збори не відвідував, справами дитини не цікавився. Витрати, пов`язані з утриманням, вихованням, доглядом та розвитком дитини по мірі її зростання такою стають в рази більші, враховуючи також ріст інфляції. Крім того, дитина часто хворіє, потрібні кошти на лікування та вітаміни.

Наголошувала, що судова практика містить висновки щодо того, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку щодо утримання дитини (правові висновки Верховного Суду від 25 вересня 2019 року в справі № 755/14148/18, від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові про зміну розміру аліментів, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, оскільки доказів зміни матеріального стану після народження дитини у новому шлюбі позивачем надано не було.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому 07 вересня 2019 року, розірваному рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2021 року в справі № 357/10182/21, та є батьками неповнолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 46, 47).

На а. с. 50 - 62 знаходиться копія медичної документації неповнолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : виписки лікаря невролога від 20 вересня 2023 року, консультативного висновку дитячого лікаря невролога від 04 листопада 2021 року, висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 13 травня 2024 року, протоколу ВІДЕО-ЕЕГ-дослідження від 19 вересня 2023 року.

Згідно довідок Білоцерківського ЗДО № 22 «Ластівка» від 25 червня 2024 року, ОСОБА_11 , 2020 року народження, відвідує Білоцерківський ЗДО № 22 «Ластівка»; станом на 25 червня 2024 року заборгованості по оплаті за харчування ОСОБА_11 немає (а. с. 63).

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року № 357/10184/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів позов задоволено, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 щомісячно аліменти на утримання доньки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 серпня 2021 року і до досягнення донькою повноліття (а. с. 14 - 16).

03 червня 2023 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 (а. с. 7).

Згідно довідки, виданої в/ч НОМЕР_1 24 січня 2024 року № 109, солдат ОСОБА_10 проходить військову службу за контрактом з 29 липня 2022 року у в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України, АДРЕСА_1 , та з 30 листопада 2023 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а. с. 13).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , з 21 листопада 2019 року по теперішній час (а. с. 20).

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6).

21 грудня 2023 року ОСОБА_1 уклав договір найму житлового приміщення з ОСОБА_12 , за умовами якого орендодавець надає в користування орендарю квартиру за адресою АДРЕСА_2 строком з 21 грудня 2023 року по 20 грудня 2024 року. Пунктом 3.1 договору погоджено, що за користування житловим приміщенням встановлюється орендна плата в розмірі 11500 грн. Договір підписано ОСОБА_1 , а також зазначено як орендаря ОСОБА_5 та засоби її зв`язку (а. с. 8 - 9).

Згідно довідки про доходи, виданої військовою частиною НОМЕР_2 10 травня 2024 року № 43, ОСОБА_1 працює у в/ч НОМЕР_2 за основною формою працевлаштування, посада військовослужбовець. В лютому 2024 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі 8659,27 грн., в березні та квітні 2024 року - по 29826,50 грн., всього 68312,27 грн. (а. с. 11).

Згідно довідки про доходи, виданої військовою частиною НОМЕР_3 10 травня 2024 року № 214, ОСОБА_1 дійсно працював у в/ч НОМЕР_3 за основною формою працевлаштування, посада військовослужбовець. У січні 2024 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі 7100 грн., в лютому 14539,33 грн., всього 21639,33 грн. (а. с. 11 - 12).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 364/1139/19 провадження № 61-11271св20)).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що: «розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24) зазначено, що: «звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, ОСОБА_1 посилався на те, що у нього змінився матеріальний та сімейний стан, оскільки у другому шлюбі у нього народився син і на його утриманні перебувають малолітній син та дружина, яка перебуває у декретній відпустці, що зумовило збільшення витрат на утримання нової сім`ї. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у декретній відпустці, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та суперечитиме її інтересам».

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2024 року в справі № 591/6388/22 (провадження № 61-153св24) та враховуються апеляційним судом.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У справі, що переглядається, позивач звернувся з позовом про зменшення розміру аліментів в обґрунтування якого вказав, що 03 червня 2023 року уклав шлюб з ОСОБА_5 , в даному шлюбі народжено спільну дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом із тим доводів та доказів на їх підтвердження щодо зміни майнового стану в зв`язку з народженням другої дитини позивачем не наведено.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів на неповнолітню ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або які свідчать про неможливість надавати матеріальну допомогу дочці; народження другої дитини у іншому шлюбі не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21), від 03 липня 2024 року в справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24), від 16 вересня 2024 року в справі № 591/6388/22 (провадження № 61-153св24).

Таким чином, суд першої інстанції належним чином врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 р. у справі № 565/2017/19, від 10 квітня 2024 року у справі № 351/1971/23 про те, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження інших дітей/дитини без підтвердження погіршення його матеріального становища, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою, від 28 травня 2021 року в справі № 715/2073/20, від 03 червня 2020 року по справі № 760/9783/18-ц про те, що зміна сімейного стану позивача - народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Апеляційний суд враховує також правові висновки, на які посилається відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, викладені в постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 364/1139/19 про те, що значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів; від 03 липня 2024 року в справі № 552/2073/23 про те, що зменшення розміру аліментів в зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у декретній відпустці, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямована на належне забезпечення дитини від шлюбу з відповідачем, та суперечитиме її інтересам, від 16 вересня 2024 року в справі № 591/6388/22 про те, що народження другої дитини у іншому шлюбі не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, з огляду на те, що у справі, яка переглядається, позивачем не доведено погіршення матеріального становища в зв`язку зі зміною складу осіб, які перебувають на його утриманні.

Доводи апеляційної скарги, що при ухваленні заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року не вирішувалося питання щодо обмеження верхньої межі нарахування аліментів, а саме щодо встановлення максимального розміру аліментів на дитину, є необґрунтованими, оскільки таке обмеження передбачене лише при видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, що отримання аліментів у більшому розмірі призведе до надмірного збагачення відповідача, є необґрунтованими припущеннями та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Оцінюючи доводи ОСОБА_13 , що він також утримує дружину ОСОБА_5 , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, апеляційний суд приходить до висновку, що дані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, в матеріалах справи знаходиться довідка №109 від 24 січня 2024 року, видана в/ч НОМЕР_1 , з якої вбачається, що ОСОБА_10 проходить військову службу за контрактом з 29 липня 2022 року у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України та з 30 листопада 2023 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, разом із тим, позивач перебуває у шлюбі зі ОСОБА_5 , а не зі ОСОБА_10 , щодо якої видано зазначену довідку.

Оцінюючи доводи ОСОБА_13 , що він вимушений нести витрати на оренду квартири для проживання дружини ОСОБА_5 та їх спільної дитини, в розмірі орендної плати 11500 грн. щомісячно, апеляційний суд звертає увагу, що згідно п. 6.1 прикінцевих положень договору найму житлового приміщення від 21 грудня 2023 року, договір вступає в силу з моменту підписання договору і додатку № 1 обома сторонами. Водночас, опис майна, який є додатком № 1 до вказаного договору і копія якого знаходиться на а. с. 10, не підписаний орендодавцем. Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт набрання сили договором найму житлового приміщення, а також не доведено внесення ним платежів за цим договором.

Доводи апеляційної скарги, що відповідно до довідок про доходи від 10 травня 2024 року № 43 та № 214, сукупний дохід за період з січня по квітень 2024 року склав 89951,60 грн., і після відрахування аліментів та оплати орендної плати за квартиру позивач знаходиться в скрутному матеріальному становищі, а також, що народження другої дитини вочевидь потребує додаткових фінансових витрат, висновків суду першої інстанції не спростовують, позаяк доказів на підтвердження матеріального стану до народження другої дитини, а отже і зміни матеріального стану, позивачем не надано.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, що матір також повинна приймати участь в утриманні дитини, без підтвердження належними та допустимими доказами фактичного усунення позивача від утримання дитини, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом як заявлені з формальних підстав.

Апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 727/1599/22, від 10 жовтня 2023 року в справі 682/2454/22-ц як на нерелевантні, враховуючи таке.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктивним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Враховуючи викладене, висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів та повторного викладення аргументів, кожному з яких було надано належної оцінки судом, і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені відповідачем, покладаються на неї і перерозподілу судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.