КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6164/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року місто Київ

справа №369/18860/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Янченко А.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 86,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 45,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки HYNDAI SONATA, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію в розмірі 269300 грн., як 1/2 вартості автомобіля HYNDAI SONATA, який залишається у його власності;

стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію в розмірі 384800 грн., як 1/2 вартості автомобіля KIA SPORTAGE.

Разом з позовною заявою представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила накласти арешт на автомобіль марки HYNDAI SONATA, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 та автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 .

В обґрунтування вимог посилалася на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2024 року у справі №369/14611/23 розірвано шлюб між нею та ОСОБА_1 .

Вказувала, що за час шлюбу було прийнято рішення про придбання однокімнатної квартири, загальною площею 45,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначала, що також ними було придбано автомобіль марки HYNDAI SONATA, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , які були зареєстровані за відповідачем ОСОБА_1 .

Посилалась на те, що з моменту придбання та до цього часу, автомобілями користується відповідач.

Вказувала, що у квітні 2024 року їй стало відомо, що відповідач перебуваючи з нею в шлюбі без її попередньої згоди відчужив автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , занижуючи його вартість більше ніж в 10 разів вартості автомобіля, що підтверджується копією договору купівлі-продажу 7142/2022/3150340 транспортного засобу від 26 квітня 2022 року.

Зазначала, що на день подання позову автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2019 року випуску був відчужений відповідачем ОСОБА_4 , зареєстрований за новим реєстраційним номером НОМЕР_6 , а автомобіль марки HYNDAI SONATA, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстровано за відповідачем та під забороною/або арештом не знаходиться, що в свою чергу надає можливість відчужити майно іншим особам, подарувати родичам.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року заяву позивача ОСОБА_3 задоволено.

Накладено арешт на автомобіль марки HYNDAI SONATA, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 та автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати.

На обґрунтування вимог посилався на те, що згідно позовних вимог позивачка просить суд стягнути з відповідача саме половину вартості автомобілів HYNDAI SONATA та KIA SPORTAGE в грошовому еквіваленті та залишити у власності відповідача HYNDAI SONATA. Тобто, арешт на зазначені автомобілі жодним чином не забезпечує можливість поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась, оскільки позивачка не просить визнати право власності на автомобілі за нею, а отже можливе відчуження автомобіля не впливає на можливість стягнення з відповідача грошової компенсації.

Вказував, що при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не враховано, що автомобіль KIA SPORTAGE було продано за два роки до розірвання шлюбу та зареєстровано за новим реєстраційним номером НОМЕР_6 та на даний час автомобіль не належить відповідачу.

Зазначав, суд першої інстанції не взяв до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів, зокрема добросовісного володільця майна автомобіля KIA SPORTAGE, адже як вже зазначалось позивачкою не ставиться питання щодо визнання права власності на автомобіль, або визнання недійсним договору купівлі-продажу. Тобто, арешт накладений на автомобіль, який не належить відповідачу, жодним чином не може забезпечувати стягнення з відповідача суми компенсації та безпосередньо порушує права добросовісного володільця майна, який взагалі непрямо не опосередковано не бере участь у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходило.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується зданим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Як вбачається з матеріалів справи,позивач у листопаді 2024 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації як 1/2 вартості автомобілів.

Представник позивача звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову вказувала на те, щооскільки предметом спору є поділ майна подружжя, то ефективним способом забезпечення позову є накладення арешту на транспортні засоби, які зареєстровані за відповідачем.

З інформації про державну реєстрацію автомобіля вбачається, що автомобіль HYNDAI SONATA, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований на ім'я ОСОБА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу 7142/2022/3150340 транспортного засобу від 26 квітня 2022 року, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_4 придбала транспортний засіб KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN НОМЕР_4 .

З інформації про державну реєстрацію автомобіля вбачається, що автомобіль KIA SPORTAGE, 2019 року випуску зареєстрований за новим власником ОСОБА_4 з новим реєстраційним номером НОМЕР_6 .

З огляду на те, що між сторонами виник спір, зокрема, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації в розмірі 269300 грн., як 1/2 вартості автомобіля HYNDAI SONATA, який зареєстрований за відповідачем, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для накладення арешту на зазначений транспортний засіб.

На час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_1 , як власник автомобіля HYNDAI SONATA, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб HYNDAI SONATA не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на момент постановлення Києво-Святошинським районним судом Київської області ухвали від 18 листопада 2024 року про накладення арешту на автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 відповідач ОСОБА_1 вже не був власником вказаного автомобіля, оскільки право власності на спірне рухоме майно перейшло до ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу 7142/2022/3150340 транспортного засобу від 26 квітня 2022 року.

Згідноз ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З заявлених позивачем позовних вимог вбачається, що ОСОБА_3 не заявляються вимоги про розірвання договору купівлі-продажутранспортного засобу.

Оскільки на час постановлення оскаржуваної ухвали відповідач ОСОБА_1 вже не був власником автомобіля KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, на який позивач просила накласти арешт, новий власник вказаного майна не була залучена до участі у справі, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для накладення арешту наавтомобіль марки KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 .

З урахуванням зазначеного, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року в частині задоволення заяви представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової про відмову у задоволенні заяви в цій частині.

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року в частині задоволення заяви представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 скасувати та ухвалити в цій частині нову про відмову у задоволенні заяви в цій частині.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: