УХВАЛА

04 березня 2025 року

м. Київ

справа № 159/4350/23

провадження № 61-2604ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року Підприємство теплових мереж «Ковельтепло» (далі - ПТМ «Ковельтепло») звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані комунальні послуги.

30 серпня 2023 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги

з централізованого опалення та постачання гарячої води в сумі 8 476, 26 грн.

18 листопада 2024 року боржник звернулася до суду із заявою про скасування судового наказу, зазначаючи про існування в даному випадку спору про право.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2024 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду

від 17 лютого 2025 року, заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу повернуто без розгляду.

Повертаючи заяву про скасування судового наказу, суд першої інстанції,

з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що судовий наказ отриманий боржником за її адресою місця проживання згідно з матеріалами справи 08 вересня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, суд зазначив, що заявник не просила поновити строк звернення до суду із заявою про скасування судового наказу та не навела поважних причин пропуску строку.

27 лютого 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року (надійшла до суду 03 березня 2025 року), в якій заявник просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанції невірно трактували норму закону та неправомірно повернули заяву про скасування судового наказу.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною 3 статті 19 ЦПК України визначено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною третьою статті 167 ЦПК України судовий наказ оскарженню

в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому розділом другим ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу, відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.

У статті 170 ЦПК України визначено форму і зміст заяви про скасування судового наказу та строки її подання. Відповідно до частини шостої статті 170 ЦПК України

у разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя постановляє ухвалу про її повернення без розгляду не пізніше двох днів з дня її надходження.

Статтею 171 ЦПК України регламентовано порядок розгляду належним чином оформлених заяв боржників про скасування судового наказу.

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 ЦПК України заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.

Судами встановлено, що судовим наказом Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПТМ «Ковельтепло» заборгованість за надані послуги централізованого опалення та постачання гарячої води в сумі 8 476,26 грн .

Копію судового наказу від 30 серпня 2023 року направлено судом першої інстанції на адресу боржника того ж дня, що підтверджується супровідним листом

№ 159/4350/23/17156/2023.

У матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення № 11 про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що ОСОБА_1 отримала копію судового наказу 08 вересня 2023 року.

Крім того, на підтвердження місця проживання ОСОБА_1 наявна довідка УДМС України про реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

При поданні заяви про скасування судового наказу ОСОБА_1 клопотання про поновлення пропущеного строку не заявляла, необхідність його поновлення у самій заяві не обґрунтовувала.

Таким чином, ОСОБА_1 , отримавши копію судового наказу 08 вересня 2023 року, мала можливість подати заяву про скасування судового наказу у визначені процесуальним законодавством строки.

У заяві про скасування судового наказу ОСОБА_1 зазначила, що строк не пропущений, та посилалася на те, що копію судового наказу в дійсності отримала 15 листопада 2024 року в канцелярії суду, та обґрунтовувала таке твердження її відсутністю в межах кордонів України та відповідно фальсифікацією розписки про вручення рекомендованого повідомлення.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що заявник, подавши 18 листопада 2024 року заяву про скасування судового наказу, пропустила встановлений законом строк для її подання, про поновлення пропущеного строку не просила, клопотання відповідного змісту та докази на підтвердження поважності пропуску не подала.

Суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що заява ОСОБА_1 про скасування судового наказу подана

з порушенням процесуальних строків, дійшли правильного висновку про повернення заяви без розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення

від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява

№ 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява

№ 17101/90, § 65).

Повернення заяви про скасування судового наказу не перешкоджає повторному зверненню боржника із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення, з урахуванням вимог статті 170 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 17 лютого 2025 року є необґрунтованою, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 19 листопада 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 17 лютого 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник