КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1546/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва у складі судді Трусової Т. О.

від 21 лютого 2024 року

у цивільній справі № 753/22558/23 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг,

В С Т А Н О В И В:

07.12.2023 ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулося до суду із вказаним позовом у якому, з урахуванням подальших змін, просило стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг, інфляційної складової та трьох процентів річних в загальному розмірі 100 926 грн 16 коп.

Позов обґрунтований тим, що ТОВ «Євро-Реконструкція» здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для будинку АДРЕСА_1 . У розташованій у цьому будинку квартирі АДРЕСА_2 до 18.12.2020 були зареєстровані відповідачі. З липня 2014 відповідачі своєчасно не вносили плату за отримані послуги з постачання гарячої води, а з жовтня 2014 - за отримані послуги централізованого опалення, в результаті чого станом на 18.12.2020 утворилась заборгованість у загальному розмірі 77 230 грн 80 коп. Відповідачі, як боржники, що прострочили виконання грошового зобов`язання, відповідно до положень статті 625 ЦК України, зобов`язані сплатити зазначену суму боргу з урахуванням інфляційної складової в розмірі 17 241 грн. 42 коп. та трьох процентів річних в розмірі 6 453 грн 94 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за оплату комунальних послуг в розмірі 53 023 грн 58 коп., інфляційні нарахування в розмірі 6 148 грн 05 коп. та три проценти річних в розмірі 2 956 грн 39 коп., а усього 62 126 грн 02 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» судовий збір в сумі 554 грн 70 коп. з кожного.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Апелянт вказувала, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про доведеність надання комунальних послуг та не вірно визначив коло осіб, які мають відповідати за несплату за надання таких послуг. Вважала, що за приписами ст. ст. 319, 322 ЦК України саме власник має нести відповідальність щодо утримання та оплати майна, а відповідачі не являються власниками спірної квартири. Зазначала, що жодних договорів про надання житлово-комунальних послуг з зареєстрованими особами не укладався, а тому відповідачами за вимогами, викладеними в позовній заяві можуть бути лише власники квартири.

Станом на час розгляду даної справи власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, судом не було взято до уваги той факт, що власником вказаної квартири в період з 25 квітня 2006 року до 27 січня 2020 року був ОСОБА_5 , який мав бути також відповідачем по даній справі.

Вказувала на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи відповідача про стягнення боргу з власника квартири, пославшись на те, що ОСОБА_4 набув права власності з 18 грудня 2020 року, тобто за межами за межами визначеного позивачем періоду, оскільки ОСОБА_4 є співвласником квартири з січня 2020 року, а період стягнення позивачем зазначений по грудень 2020 року.

Звертала увагу суду на те, що оскільки будь-якого договору щодо користування квартирою та комунальними послугами між особами, які є відповідачами по даній справі не було, відповідальність за борги за комунальні послуги може бути покладена виключно на власників майна.

15 серпня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ТОВ «Євро-Реконструкція». У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - Смолярчук О., посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, яке відбулось 29.01.2025 була присутня відповідачка ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивач ТОВ «Євро-Реконструкція» надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Інші учасники судового процесу в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились про поважність причин своєї неявки не повідомили (а.с. 28-29 том 2).

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення скаржника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву до неї, колегія суддів виходить з наступного.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок невиконання відповідачами обов`язку щодо сплати комунальних послуг утворилась заборгованість, яка за наданим позивачем оновленим розрахунком (станом на 18.12.2020, в межах позовної давності з 17.03.2017 - 17.12.2020), становить 53 023,58 грн (37 901,11 грн - борг за послугу з постачання гарячої води, 15 122,47 грн - борг за послугу з централізованого опалення), а також втрати від інфляції склали 6 148,05 грн, а три проценти річних від простроченої суми - 2 956,39 грн, та дійшов висновку про її стягнення з відповідачів в солідарному порядку.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що ТОВ «Євро-Реконструкція» має ліцензію на постачання теплової енергії, видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води для будинку АДРЕСА_1 .

За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі АДРЕСА_3 станом на 18.12.2020 було зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Раніше у квартирі також було зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 (знятий з реєстрації 16.07.2019) та ОСОБА_6 (знята з реєстрації 03.04.2019).

Встановлено, що відповідачі своєчасно з жовтня 2014 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та з липня 2014 року не вносили плату за отримані послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованості.

Разом з позовною заявою позивачем було подано розрахунок заборгованості, відповідно до якого, станом на 18.12.2020 відповідачі мають заборгованості за послугу з гарячого водопостачання за період з липня 2014 року по грудень 2022 року у розмірі 53 957,58 грн (а.с. 9-11 том 1), за послугу з централізованого опалення/постачання теплової енергії за період з жовтня 2014 року по грудень 2022 року заборгованість складає у розмірі 23 273,22 грн (а.с. 13-15 том 1).

Встановлено, що в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_1 було подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача (а.с. 76-77 том 1).

21.02.2024 та 22.02.2024 до суду першої інстанції від позивача надійшли заява під назвою «відзив на заяву про застосування строків позовної давності», за міркуванням позивача на спірні правовідносини поширюються вимоги пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строків позовної давності на строк дії карантину, встановленого з 12.03.2020 постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, та неодноразово продовженого. Позивач зазначив, що з огляду на вказане позовна давність може бути застосована лише до боргу, який виник до 12.03.2017 (а.с. 80-102 том 1).

Згідно з наданими позивачем оновленими розрахунками (станом на 18.12.2020 року, в межах позовної давності 17.03.2017 по 17.12.2020) сума основного боргу за оплату комунальних послуг становить 53 023,58 грн, що складається з 37 901,11 грн - борг за послугу з постачання гарячої води, 15 122,47 грн - борг за послугу з централізованого опалення, в тому числі втрати від інфляції склали 6 148,05 грн, а три проценти річних від простроченої суми - 2 956,39 грн (а.с. 95-96 том 1).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII, що введено в дію 01.05.2019, передбачено, що комунальною послугою є, зокрема, постачання теплової енергії, тоді як відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що діяв до 01.05.2019, комунальною визначалась послуга з централізованого опалення.

Порядок надання послуг з централізованого опалення було регламентовано Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, яка втратила чинність 04.02.2022, а послуг з постачання теплової енергії - Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 р. №830.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV, статей 7 та 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951 цс 15 (пункти 19-20).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Встановлено, що предметом позову є вимоги про стягнення заборгованості за оплату послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення, що надавались відповідачам за адресою АДРЕСА_4 в період з 01.01.2014 по 17.12.2020 (включно).

З урахуванням вищенаведених положень законодавства, зважаючи на те, що карантин був введений 12.03.2020 року, строк позовної давності необхідно відраховувати саме з цієї дати. Тобто на користь позивача з відповідачів підлягають стягнення платежі з березня 2017 року по грудень 2020 року.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, яка утворилась поза строком трьох років, до моменту звернення в суд з позовною заявою.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодних договорів про надання житлово-комунальних послуг з зареєстрованими особами не укладався, тому відповідачами за вимогами, що викладені в позовній заяві можуть бути лише власники квартири, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідно до висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц та від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на час розгляду даної справи власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 , є ОСОБА_4 , тому, на переконання скаржниці, саме до останнього мають бути заявлені вимоги, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як встановлено під час розгляду справи ОСОБА_4 став власником квартири АДРЕСА_5 , з 18 грудня 2020 року, водночас позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за комунальні послуги були заявлені позивачем за період до 17 грудня 2020 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув заборгованість по комунальним послугам за період з 12.03.2017 по 17.12.2020 з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак ОСОБА_2 ніколи не був співвласником квартири АДРЕСА_5 , суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставні, оскільки як вбачається з витягу з реєстру територіальної громади м. Києва ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у вказаній квартирі з 10.04.2007 по 06.01.2021 (а.с. 16 том 1), а тому з цього періоду у відповідача ОСОБА_2 виник обов`язок щодо сплати комунальних послуг за місцем реєстрації відповідно до положень законодавства, що регулюють відносини надання житлово-комунальних послуг.

Твердження скаржниці ОСОБА_1 про те, що вона у зазначеній квартирі з 2013 року не проживала та не отримувала послуг, які надавались позивачем, на підтвердження чого в суді апеляційної інстанції було надано копію трудової книжки, відповідно до якої з 08.09.2020 постійним місце роботи ОСОБА_1 є державна установа «Кропивницька виправна колонія (№6)», яка розташована у м. Кропивницький (а.с. 12-15 том 2), суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки такі твердження відповідачки не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості, з огляду на те, що відповідачка не відмовлялась в установленому порядку від отримання житлово-комунальних послуг. Факт працевлаштування в іншому місті за умови збереження місця постійного проживання у вищевказаній квартирі й ненадання доказів проживання за іншою адресою, не є безумовною підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг.

До того ж, відповідно до пункту 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 зазначено, що споживач мав право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

В силу положень п. 29 Правил, споживач мав повідомити надавача послуг шляхом звернення з відповідною заявою і підтвердити факт відсутності за місцем реєстрації. Однак, матеріали справи не містять даних про здійснення такого повідомлення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача було порушено відповідачами внаслідок несвоєчасної плати наданих житлово-комунальних послуг.

Відтак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно. Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2025 року.

Судді: Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко