27 лютого 2025 року м. Чернівці Справа № 716/397/23
судді Чернівецького апеляційного суду Кулянди М.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2024 року про відмову в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель скасовано та постановлено нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог

Вважаю, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель.

Посилався на те, що з 07 травня 2021року є власником земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0076, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці сестра позивача ОСОБА_2 , без його дозволу, здійснила самочинну забудову житлового будинку літ.Ж та літньої кухні літ.З, чим обмежує його у реалізації права власності на земельну ділянку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_4 , яка постійно проживала та перебувала на реєстраційному обліку за місцем постійного проживання по АДРЕСА_1 .

На час смерті ОСОБА_4 їй на праві власності належало наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 ; земельна ділянка (кадастровий номер :02:003:0076), площею 0,0825га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована по АДРЕСА_1 , інше майно.

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 є діти померлої, які на час її смерті були зареєстровані та проживали разом із нею, а саме: син ОСОБА_5 , 1963 року народження; син ОСОБА_6 , 1967 року народження; дочка ОСОБА_2 , 1972 року народження; дочка ОСОБА_3 , 1974 року народження; син ОСОБА_7 , 1975року народження; син ОСОБА_1 , 1977 року народження.

07 травня 2021року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 успадковані після смерті матері житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташовані по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :02:003:0076, площею 0,0825га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 .

Крім отриманих в дар будівель (житловий будинок літ.А, вбиральня літ. Е, огорожа №1-2) на земельній ділянці розміщені будівлі житловий будинок літ.Ж та літня кухня літ.З, які самочинно збудовані ОСОБА_2 .

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року, залишеного без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року визнано за ОСОБА_3 , в порядку спадкування, після смерті матері право власності на 1/7 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 ; та 1/7 частину земельної ділянки (кадастровий номер :02:003:0076) площею 0,0825га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 , витребувано зазначене майно на користь ОСОБА_3 від ОСОБА_1 ..

Також постановою Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/7 частку майна в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 , з підстав недоведення нею обставин, що свідчать про прийняття спадщини, у відповідності до вимог ст.1268 ЦК України. Вказане рішення суду апеляційної інстанції нею оскаржене до суду касаційної інстанції.

Отже, суд першої інстанції в даній справі прийшов до висновку, що з урахуванням того, що житловий будинок літ. Ж та літня кухня літ.З, станом на 02 листопада 2016 року вже були побудовані (вбачається із технічного паспорта), позивач набув право власності на земельну ділянку лише у травні 2021 року, ним не спростовано доводи відповідачки, що будівництво житлового будинку літ.Ж та літньої кухні літ.З було розпочато з дозволу першого власника земельної ділянки - їх матері ОСОБА_4 , отже він не довів порушення його прав, як власника земельної ділянки, таким самочинним будівництвом. Крім того, позивач не являється одноособовим власником земельної ділянки, його частка не виділена в натурі, а отже порядок володіння та користування нею має погоджуватися із іншим співвласником ОСОБА_3 ..

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду більшістю голосів не погодилася та вирішила, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Не погоджуюся із колегією суддів з наступних підстав.

Відповідно до норм ЦК (ст.319 ч.1, ст.321 ч.1) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво (ч.ч.1, 4 ст.376 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18, від 08 грудня 2021 року у справі №520/3777/18 викладено правову позицію, відповідно до якої знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

В даній справі встановлено, що самочинне будівництво здійснено за життя власника земельної ділянки ОСОБА_4 (2016 рік), позивач земельну ділянку, на якій розміщене самочинне будівництво отримав в дар в 2021році, згодом на 1/7 частку земельної ділянки визнано право власності за ОСОБА_3 та витребувано у позивача вказану частку земельної ділянки, на час пред`явлення позову частка позивача не визначена в натурі, отже неможливо встановити на якій саме частині земельної ділянки розміщене самочинне будівництво, відтак позивачем не доведено, які саме його права порушені самочинною забудовою. Крім того, встановлено, що інший спадкоємець ОСОБА_2 , яка є відповідачем в даній справі оскаржила судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частку в спадковому майні, що складається в тому числі і із земельної ділянки, на якій розміщене самочинне будівництво, справа ще не розглянута Верховним Судом, а отже ОСОБА_2 не вичерпано всі передбачені законом способи захисту своїх прав, з чого можна зробити висновок, що даний позов є передчасним.

У постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 у справі № 127/27333/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15ц, від 20 листопада 2019року у справі № 685/1537/17-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 308/8116/13-ц, від 20 серпня 2020 року у справі № 638/6655/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 308/2974/15 зазначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 зроблено висновок про те, що у кожному випадку, коли власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, перевіряється правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання, його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції, та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача).

Отже, на відміну від висновку колегії суддів, зробленого більшістю голосів, вважаю, що колегії суддів апеляційної інстанції слід було залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21листопада 2024 року - без змін.

Суддя М.І. Кулянда