Справа № 740/5658/24
Провадження № 2/740/165/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участі секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

установив:

У вересні 2024 року позивачка звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену відповідачкою, у зверненнях до Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області, Ніжинської окружної прокуратури, які в подальшому скеровані до ГУ НП в Чернігівській області для проведення стосовно позивачки судово-психіатричної-нарколого-психіатричної стаціонарної експертизи, та зобов`язати позивачку спростувати таку інформацію шляхом подання вищевказаним органам повідомлення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в червні 2024 року позивачка дізналася про поширення відповідачкою стосовно неї недостовірної інформації шляхом подання звернень до Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області, Ніжинської окружної прокуратури, які в подальшому скеровані ГУ НП в Чернігівській області, що стало підставою для проведення стосовно позивачки судово-психіатричної-нарколого-психіатричної стаціонарної експертизи. У своїй скарзі відповідачка вживає образливі слова по відношенню до позивачки як посадової особи правоохоронного органу, які містять прямі образи та принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, в своїй скарзі ОСОБА_2 вживає такі висловлювання: «Отже, виходить, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жонглюють з якостями потерпілого та свідка, як клоуни у цирку», «Так, начальник СД Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області майор поліції ОСОБА_3 та ст. дізнавач СД Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_4 мають ознаки параної та дібілізму, що виявляється у тому, що в кримінальному провадженні № 0000706 я є то потерпілою, то свідком, тому в подальшому їх повинно бути відведено з підстав психічного розладу стану здоров`я останніх», «Тому жоден дізнавачешка Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області не наділений ані правами, ані повноваженнями ще щось там вирішувати», «І щоб навіть мріяти не сміли паразити паршиві, щоби щось там, якось такось тлумачити закон на свій власний суто суб`єктивний, недолугий недорозсуд». Позивачка вважає, що відповідачка, не будучи відповідним спеціалістом чи експертом в галузі психіатрії, не має права констатувати та встановлювати будь-які діагнози, а також надавати оцінку стану психічного здоров`я представників органів влади. Поширення неправдивих відомостей щодо психічного стану здоров`я позивачки має негативний характер, адже вони стали відомі третім особам та створили негативну соціальну оцінку її особи в очах оточуючих, а також порушують її немайнові права. Обов`язок доказування достовірності інформації покладається на відповідачку. Поширення відповідачкою неправдивої інформації свідчить про її принизливе ставлення до позивачки, що призвело до знервованості, погіршення емоційного стану та стану сну останньої.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

25.11.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, а також клопотання відповідачки про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. У відзиві на позовну заяву відповідачка просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через їх необґрунтованість. Відповідачка не визнає вимоги позивачки, оскільки особисто не розповсюджувала жодної інформації, яка б зачіпала честь, гідність та ділову репутацію позивачки. Як убачається зі змісту позову, посягання на честь, гідність та ділову репутацію позивачки сталося нібито через поширення недостовірної та неправдивої інформації у тексті письмової скарги відповідачки до правоохоронних та контролюючих органів. За твердженням відповідачки, саме недотримання вимог КПК України позивачкою щодо її статусу потерпілої стало причиною звернення з цією скаргою до органів державної влади відповідно до ст. 40 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян». Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, відповідачка зазначила, що особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору. Отже, її звернення зі скаргою незалежно від змісту не є поширенням інформації, у зв`язку з чим не призводить до посягання на честь, гідність та ділову репутацію позивачки, а тому відсутні підстави для задоволення її позовних вимог. Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що порушення її немайнових прав, зниження цінності своєї особи, знервованості, погіршення емоційного стану, стану сну та створення негативної соціальної оцінки в очах оточуючих взагалі існують і виникли внаслідок звернення відповідачки зі скаргою на дії ОСОБА_1 .

У відповіді на відзив, який надійшов до суду 03.12.2024, позивачка просила задовольнити позов у повному обсязі та заперечила проти доводів відповідачки, викладених у відзиві на позов. Зокрема, в позовній заяві не зазначено про заборону чи заперечення звернення ОСОБА_2 до будь-яких державних органів, а ставиться питання про порушення її немайнових прав, оскільки викладені в поданій до органів державної влади відповідачкою скарзі висловлені прямі образи.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 грудня 2024 року клопотання відповідачки задоволено, у справі призначено судове засідання на 17 січня 2025 року 11-00 год., яке відкладено на 20 лютого 2025 року 15-00 год.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідачка просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що її звернення до органів державної влади зі скаргою не є поширенням будь-якої інформації, іншого джерела поширення інформації, окрім скарги, позивачкою не зазначено, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Позивачка подала до суду заяву, в якій позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити та справу розглянути без її участі. Просила долучити до матеріалів справи копію довідки про проходження нею обов`язкового періодичного психіатричного огляду.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, при цьому належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення поштової кореспонденції. Відповідачка надіслала на електронну пошту суду заяву, в якій зазначила, що не зможе бути присутньою в судовому засіданні у зв`язку з хворобою, а тому не заперечувала розглянути справу без неї, щоб не затягувати строки розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що 17.06.2024 ОСОБА_2 подала начальнику Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області та керівнику Ніжинської окружної прокуратури скаргу на незаконні дії/бездіяльність начальника СД Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області майора поліції Юлії Тищенко та її підлеглої - дізнавача СД Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області старшого лейтенанта поліції Світлани Плаксін щодо призначення судово-психіатричної експертизи для останніх та залучення до участі в розгляді скарги експерта та спеціаліста в галузі психіатрії, яка прийнята Ніжинським РУП ГУ НП в Чернігівській області 17.06.2024, про що свідчить відповідна відмітка у штампі на скарзі (а. с. 7-14).

Зі змісту доданої до позовної заяви скарги вбачається, зокрема, текст такого змісту: «Отже, виходить, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жонглюють з якостями потерпілого та свідка, як клоуни у цирку» (абз. 1 а. с. 9), «Так, начальник СД Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області майор поліції ОСОБА_3 та ст. дізнавач СД Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_4 мають ознаки параної та дібілізму, що виявляється у тому, що в кримінальному провадженні № 0000706 я є то потерпілою, то свідком, тому в подальшому їх повинно бути відведено з підстав психічного розладу стану здоров`я останніх» (абз. 5 а. с. 9), «Тому жоден дізнавачешка Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області не наділений ані правами, ані повноваженнями ще щось там вирішувати» (абз. 6 а. с. 11), «І щоб навіть мріяти не сміли паразити паршиві, щоби щось там, якось такось тлумачити закон на свій власний суто суб`єктивний, недолугий недорозсуд» (абз. 8 а. с. 11).

Саме вищевказану інформацію стосовно себе позивачка вважає такою, що принижує її честь та гідність.

Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і ч. 2 та 3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

У ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У ч. 1 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Отже, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте якщо в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23.02.2021 у справі № 487/6565/16-ц, надана відповідачем правоохоронним органам інформація, що містить певні відомості про позивача, повідомлені не з метою поширення негативної інформації про неї, а з метою перевірки цієї інформації уповноваженими на це законом посадовими особами в установленому законом порядку, не є поширенням недостовірної інформації щодо позивачки у розумінні статті 277 ЦК України. У разі ненадання позивачем доказів того, що метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації, відсутні підстави для спростування такої інформації.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян»).

Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи (ч. 1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян»).

Відповідно до п. 16 абз. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р. суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до абз. 5 п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 7 ЦК Української PCP звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, зокрема, мережі Інтернет викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, форумах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» Суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».

Таким чином, згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Застосовуючи положення с. 10 Конвенції у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

Щодо меж допустимої критики публічних осіб, у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 607/2775/17 Верховний Суд висловив правову позицію, що відповідно до ст. 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі по тексту - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Посадова особа органу державної влади, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Висловлювання оціночних суджень, переконань, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20, від 09 серпня 2023 року у справі № 351/2587/17.

Підставою для звернення позивачки до суду з указаним позовом стало подання 17.06.2024 відповідачкою скарги начальнику Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області та керівнику Ніжинської окружної прокуратури на незаконній дії/бездіяльність, зокрема, начальника СД Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області Юлії Тищенко, в якій зазначено інформацію, яка на думку позивачки, порушує її права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації.

З викладеного слідує, що позивачка на час виникнення спірних правовідносин (17.06.2024) працювала в Ніжинському РУП ГУ НП в Чернігівській області на посаді начальника СД Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області, тобто займала керівну посаду, була публічною особою, а тому інформація про її моральні якості, добросовісне виконання посадових обов`язків, навіть поведінку у побуті, в контексті вищевказаного - становить громадський інтерес. Використовуючи власні методи керівництва, позивачка має бути готова до певної різкої критики з боку, як підлеглих, так і пересічних громадян. За таких обставин, межа допустимої критики стосовно позивачки є ширшою, ніж щодо приватної особи.

Разом з цим суд ураховує, що у відзиві на позовну заяву відповідачка наголошувала на тому, що подання нею вказаної скарги до правоохоронних та контролюючих органів зумовлено недотриманням позивачкою як посадовою особою вимог КПК України.

Стаття 7 Закону України «Про звернення громадян» містить заборону відмови у прийнятті та розгляді звернення, а статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» встановлено обов`язок органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб в межах своїх повноважень об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Звернення (листи) громадян та юридичних осіб до компетентного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

Особа не може бути притягнута до цивільно-правової відповідальності за реалізацію права на звернення до компетентних органів.

У зв`язку з цим суд не досліджує повно та всебічно характер інформації, викладеної в скарзі відповідачки, та не здійснює оцінку її достовірності.

З огляду на вищевказане суд погоджується з доводами відповідачки, що її звернення до правоохоронних органів щодо неправомірних, на її думку, дій позивачки є реалізацією права на звернення відповідно до ст. 40 Конституції України та Закону України "Про звернення громадян", що саме по собі не може вважатись поширенням недостовірної інформації.

Під час судового розгляду не доведено факту поширення відповідачкою інформації, яка на думку позивачки, є такою, що принижує її честь та гідність. Доказів, які б підтверджували факт розголошення наведеної у скарзі інформації, зокрема, її розповсюдження, передачу серед широкого кола людей, позивачкою не надано.

Будь-яких інших належних та достатніх доказів на підтвердження поширення відповідачкою інформації, що порушує права позивачки на повагу до гідності, честі та ділової репутації, викладеної у скарзі, поданої відповідачкою начальнику Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області та керівнику Ніжинської окружної прокуратури, матеріали справи не містять, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України к ожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як зазначено у ч. 1 ст. 5 ЦПК України, з дійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України к ожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з цим з правилами ч. 1 ст. 82 ЦПК України, о бставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст. 2, 5, 12, 13, 76 82, 89, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко