Справа № 145/1290/24
Провадження № 22-ц/801/349/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 рокуСправа № 145/1290/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів: Сала Т.Б., Сопруна В. В.

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Алейніковим Григорієм Івановичем, на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2024 року, постановлене у складі судді Копилової Л. В. у селищі Тиврів, дата складення повного судового рішення 12 листопада 2024 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що в період з 01 листопада 1985 року по 25 вересня 2018 року вона з відповідачем перебувала у реєстрованому шлюбі. В період шлюбу вони отримали земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій побудували будинок і господарські споруди в АДРЕСА_1 . Після розлучення з відповідачем добровільно поділити майно не змогли, а тому позивач просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна її та відповідача: визнати за нею право власності на частину будинку та господарських споруд розташованої за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на частину земельної ділянки площею 0.0967 га кадастровий номер :01:034:0276, розташованої за адресою АДРЕСА_1 з призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2024 року позовну заяву задоволено частково. Здійснено поділ спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 , стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 7 407 (сім тисяч чотириста сім) гривень 29 копійок, в іншій частині позовних вимог, відмовлено.

Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тим, що спірне нерухоме майно: житловий будинок та господарські споруди, розташовані по АДРЕСА_1 набуто сторонами у власність за час перебування ними у шлюбі, презумпція спільності майна подружжя не спростована відповідачем, тому воно підлягає поділу. Натомість земельна ділянка площею 0,0967 га кадастровий номер :01:034:0276, що розташована в АДРЕСА_1 передана безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 22 грудня 2023 року, тому вона не є об`єктом спільного сумісного майна подружжя та не підлягає поділу між сторонами. Суд відмовив у застосуванні наслідків спливу строку позовної давності, як про те просив відповідач, оскільки після розірвання шлюбу позивачка продовжувала користуватися спірним будинком, це не заперечувалося відповідачем, а до суду звернулася після того як відповідач почав створювати їй перешкоди в користуванні жилим будинком.

Не погодившись із таким рішенням в частині відмови в задоволенні позову про поділ земельної ділянки, 22 грудня 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Алейнікова Г. І., засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про поділ земельної ділянки, доповнивши абзац третій резолютивної та виклавши його в наступній редакції: визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки площею 0,0967 га кадастровий номер :01:034:0276, що розташована в АДРЕСА_1 , для обслуговування будинку та господарських будівель та споруд. В інших частинах рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції відмовляючи позивачці у визнанні права власності на частки земельної ділянки площею 0,0967 га кадастровий номер :01:034:0276, не врахував положень ст. 377 ЦК України та ч. 1 ст. 120 ЗК України, відповідно до яких земельна ділянка слідує за будівлею. Не врахував, що земельна ділянка була отримана для будівництва та обслуговування житлового будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, а тому подальша приватизація землі тільки одним відповідачем не змінює її статусу спільного майна та не є перешкодою для поділу. При цьому суд не врахував правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2 цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.

Відповідач в установлений судом строк не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Алейніков Г. І. підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі. Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Лінкевич Б. П. в судове засідання не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином (а. с. 166-167), причини неявки суду не повідомили.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення в оскаржуваній частині не відповідає вказаним вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 3 листопада 1985 року перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 квітня 1999 року (а. с. 66), свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 отримала 25 вересня 2018 року (а.с. 6);

-- згідно витягу з протоколу № 4 зборів уповноважених членів колгоспу «Перше Травня» в місті Гнівань Тиврівського району Вінницької області від 18 листопада 1989 року, - ОСОБА_1 було виділено 0,06 га землі під індивідуальне будівництво, без зазначення адреси земельної ділянки (а.с. 112 а);

- як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , будинок та господарські споруди збудовані в 1990 році, (а. с. 98 101);

- 27 грудня 1993 року ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння в м. Гнівань, свідоцтво видано на підставі рішення Гніванської міської ради народних депутатів № 148 від 30.1.1993 р. взамін будівельного паспорту (а.с.91-92);

- Рішенням № 1118 Гніванської міської ради від 22 грудня 2023 року затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), та передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0967 га кадастровий номер :01:034:0276, що розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 67);

- згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельної ділянки площею 0,0967 га кадастровий номер :01:034:0276, що розташована в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 68);

- оціночна вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.0967 га за цією ж адресою, згідно консультаційних висновків № ІК-40/2 та № ІК-40/1 складає 1 481 458 грн. і 51 449 грн. відповідно (а.с. 28 31).

Між сторонами виник спір з приводу поділу майна подружжя.

Згідно частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов?язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов?язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов?язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Подібна норма закріплена у статті 57 СК України.

Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час будівництва спірного будинку, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Таким чином кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).

Вказані норми, що діяли під час будівництва спірного будинку, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Установивши, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 був побудований під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Рішення суду в цій частині не оспорюється.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка посилалася на те, що спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 як подружжя є також земельна ділянка площею 0.0967 га кадастровий номер :01:034:0276 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 на якій вони з відповідачем побудували будинок з господарськими спорудами.

Відповідно до частини четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частинами першоютретьою статті 372 ЦК України встановлено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Разом із тим, якщо на земельній ділянці, одержаній громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 30 листопада 2022 року у справі № 361/4500/19, а також у Постанові Великої Палати ВС від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (пункт 8.5)

Відтак Верховний Суд притримується послідовної позиції, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 01 листопада 1985 року по 25 вересня 2018 року. У період перебування у шлюбі ОСОБА_1 було надано земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд, яка не була приватизована ними під час перебування у шлюбі. Натомість відповідач ОСОБА_2 , знаючи, що будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 побудований у шлюбі із позивачкою на земельній ділянці, яка була для цього їй відведена, та знаючи, що між ними після розірвання шлюбу не здійснено розподіл спільного сумісного майна подружжя, приватизував земельну ділянку виключно на себе, без іншого співвласника будівлі ОСОБА_1 , внаслідок чого земельній ділянці присвоєно кадастровий :01:034:0276.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

Таким чином, враховуючи обставини справи, що набута у власність ОСОБА_2 земельна ділянка була отримана подружжям у період шлюбу для будівництва та обслуговування будинку та господарських будівель і на ній знаходиться житловий будинок, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності, апеляційний суд виснує, що вона підлягає поділу в рівних частках, враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку: по частині.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, невірно оцінив фактичні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданої її представником ОСОБА_3 обґрунтованими, а судове рішення в оскаржуваній частині є таким, що постановлене без повного з`ясування обставин справи, що призвело до невірного застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Тому рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2024 року підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з постановленням нового: про задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки площею 0,0967 га кадастровий номер :01:034:0276, що розташована в АДРЕСА_1 , для обслуговування будинку та господарських будівель та споруд.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню і в частині розподілу судових витрат з постановленням нового в цій частині.

Так, при поданні позову ОСОБА_1 сплатила 7 664,54 судового збору (а. с. 32), подаючи апеляційну скаргу сплатила 1 816,80 грн судового збору (а. с. 144, 158), а всього понесла судових витрат у розмір 9 481,34 грн, які, з урахування того, що позовні вимоги підлягають до задоволення, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Алейніковим Григорієм Івановичем, задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2024 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки та в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки, площею 0.0967 га, кадастровий номер :01:034:0276, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 481,34 (дев`ять тисяч чотириста вісімдесят одну) гривню 34 копійки понесеним нею судових витрат.

В іншій частині рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуюча Т. М. Шемета

Судді Т. Б. Сало

В. В. Сопрун