УХВАЛА

04 березня 2025 року

м. Київ

справа № 761/20926/24

провадження № 61-2309ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про відшкодування моральної шкоди, стягнення інфляційних втрат та трьох процетів річних,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва») про відшкодування моральної шкоди, стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь: 10 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, невідшкодовані збитки у розмірі 45 413,56 грн, інфляційні втрати у розмірі 34 631,84 грн та три проценти річних у розмірі 7 241,27 грн від повної суми збитків.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 19 липня 2021 року приблизно о 12:00 год на автомобіль «Subaru», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу на праві власності, впало дерево.

Згідно зі звітом № 365/07-21 складеним 09 серпня 2021 року ТОВ «Клевер» вартість відновлювального ремонту вищевказаного автомобіля, без врахування фізичного зносу, склала 84 340,03 грн, вартість матеріального збитку (з ПДВ) склала 38 926,47 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 січня 2023 року стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 84 340, 03 грн.

Як зазначав позивач, в цій частині рішення суду першої інстанції скасовано постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року та стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 38 926,47 грн. На виконання рішення 17 квітня 2024 року відповідач перерахував йому грошові кошти в сумі 51 043,53 грн.

Однак, відповідачем не відшкодовано збитки у повному обсязі, а саме в сумі 84 340,03 грн, а різниця у вигляді невідшкодованих збитків складає 45 413,56 грн (84 340,03 - 38 926,47), що просив стягнути з відповідача.

Оскільки відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі відшкодував позивачу збитки, на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України має бути стягнуто з відповідача на користь позивача три проценти річних в розмірі 7 241,27 грн та інфляційні втрати в розмірі 34 631,84 грн, які нараховані на повну суму збитків.

Також позивач зазначив, що внаслідок пошкодження його автомобіля він був позбавлений можливості ним користуватися, що призвело до сильних душевних страждань та зміни планів, у зв`язку з чим йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року заяву представника відповідача про закриття провадження у даній справі в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди задоволено. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» закрито в частині вимог про стягнення збитків в розмірі 45 413,56 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди та 62,26 грн судового збору.

Не погоджуючись із ухвалою та рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року, ОСОБА_1 оскаржив їх у апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишені без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року про закриття провадження в частині позовних вимог та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року залишено без змін.

У лютому 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року в частині перегляду цього рішення

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому, незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Ціна позову у цій справі становить 97 286,67 грн, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 х 80 = 242 240,00 грн).

Зазначена справа є малозначною справою відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Заявник у касаційній скарзі посилається на випадки, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Проте заявником не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Крім того, аналіз судових рішень у справі та наведені заявником у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що вказана справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для заявника (підпункт «в») пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

З огляду на наведені доводи, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року в частині перегляду цього рішення не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі в частині оскарження зазначених судових рішень слід відмовити.

Щодо оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року в частині перегляду цієї ухвали

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Безпосередньо у касаційній скарзі заявник викладає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, яке мотивоване тим, що заявник повний текст постанови Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 рокуотримав 30 січня 2025 року через електронну пошту.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та надані ним докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником доводи свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року.

Водночас, питання про відкриття касаційного провадження не може бути вирішено з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі має бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до абзацу 4 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить обґрунтувань того, в чому полягає порушення норм процесуального права суду першої інстанції під час прийняття ухвали про закриття провадження у справі та суду апеляційної інстанції в частині перегляду ухвали суду.

Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Для усунення вказаного недоліку заявнику слід надати до суду уточнену редакцію касаційної скарги з врахуванням вимог цієї ухвали щодо обґрунтування підстав касаційного оскарження.

Керуючись статтями 185, 390, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, статтями 185, 390, 392, 393, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року, в частині перегляду цього рішення, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про відшкодування моральної шкоди, стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відмовити.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року, в частині перегляду цієї ухвали, залишити без руху.

Надати для усунення зазначених недоліків строк тривалістю в десять днів від моменту отримання копії цієї ухвали суду.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник