ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/365/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
Провадження № 22-ц/807/365/25-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Молоткової Вікторії Василівни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2024 року та на додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Щербань Т.Ю. до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у майні подружжя, та зустрічним позовом представника ОСОБА_2 адвоката Скрябіна О.М. до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю одного з подружжя, визнання права спільної сумісної власності на майно, поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Щербань Т.Ю. звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила, до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у майні подружжя.

В обґрунтування позову зазначено, що 12 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 12 червня 2012 року Олександрівським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

За час проживання у шлюбі подружжя набуло майно: квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 283; автомобіль HONDA АCCORD, 2008 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2354 см. куб., VIN-код НОМЕР_3 , оформлений на ім`я відповідача. 16 березня 2021 року без згоди позивача, відповідач продав спірний автомобіль та грошові кошти від його продажу використав на власний розсуд.

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку вартості колісного транспортного засобу №9018/26 від 26 березня 2024 року середньоринкова вартість автомобіля HONDA АCCORD, 2008 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2354 см. куб., VIN-код НОМЕР_3 складає 372672 грн.

Посилаючись на означені обставини, з урахуванням вимог уточненого позову від 28.03.2024, ОСОБА_1 просила суд поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за частку вартості автомобіля HONDA ACCORD, 2008 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2354 см.куб, VIN-код НОМЕР_4 у розмірі 186336 грн; стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати (судовий збір в сумі 6810 грн, витрати на проведення оцінки вартості майна в сумі 1200 грн) та витрати на правничу допомогу.

У лютому 2022 року ОСОБА_2 в особі представника адвоката Скрябіна О.М. звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю одного з подружжя, визнання права спільної сумісної власності на майно, поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що12 червня 2012 року між позивачем та відповідачем, був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №308.

За рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя шлюб було розірвано.

За час перебування у шлюбі за особисті кошти ОСОБА_2 придбана квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 дала свою згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 , за ціну та на умовах на власний розсуд, та стверджує, що вищевказана квартира купується за його особисті кошти, та в зв`язку з цим придбана на його ім`я квартира АДРЕСА_4 буде його особистою власністю, якою він в подальшому має право розпоряджатися без її згоди.

Щодо походження грошових коштів на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 зазначав, що його мати - ОСОБА_3 працює приватним підприємцем з 2001 року, отримувала від приватного підприємства дохід та офіційно працювала. 27.02.2013 ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 132000 грн у своєї матері за договором позики грошових коштів та вніс цю суму на депозит у банк, що підтверджується випискою з банку. 07.03.2014 ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 142000 грн у матері за договором позики грошових коштів та вніс цю суму на депозит у банк, що підтверджується випискою з банку.

Перед покупкою квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка купувалась за 262843 грн було знято депозити саме для купівлі цієї квартири.

Квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_2 також придбав за особисті кошти, які отримав від громадянина ОСОБА_4 , що підтверджує договір позики грошових коштів за день до укладання договору купівлі-продажу зазначеної квартири. У договорі позики грошових коштів зазначено що гроші отримуються для покупки квартири за адресою: АДРЕСА_5 . Відповідно до договору позики ОСОБА_2 отримав 230000 грн, а квартира придбана наступного дня за 200300 грн.

ОСОБА_2 також зазначав, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 жодного дня не працювала, не отримувала ніяких доходів. Її батьки не працювали та ніякої фінансової допомоги не надавали. ОСОБА_2 працює з 2002 року, про що свідчить копія трудової книжки та мав накопичення до укладення шлюбу. Працює до теперішнього часу, що підтверджує довідкою про доходи.

Оскільки право власності на квартиру було зареєстровано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, формально квартира вважається спільною сумісною власністю подружжя, хоча вона придбана виключно на особисті кошти відповідача.

Таким чином, з метою остаточного врегулювання майнових питань, ОСОБА_2 звернувся до суду з метою юридичної фіксації дійсних обставин, які виникли між сторонами та визнання квартири особистим майном.

Крім того, за час перебування у шлюбі позивач та відповідач придбали автомобіль INFINITI Q50 (2014), попередній номерний знак НОМЕР_5 (номер кузова НОМЕР_6 ).

На теперішній час ОСОБА_2 стало відомо що ОСОБА_1 продала автомобіль без його згоди.

Враховуючи те, що за відчуження автомобіля, що був об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, відбулося на підставі договору купівлі-продажу, то ОСОБА_1 набула у володіння грошові кошти від продажу автомобілю.

Відповідно до Звіту про оцінку середньоринкової вартості колісних транспортних засобів від 27.01.2022, середньоринкова вартість колісних транспортних засобів вартість рухомого майна, оцінювач (Кваліфікаційне свідоцтво №2352-1 від 13.04.2001р.) ОСОБА_5 : середньоринкова вартість автомобіля INFINITI Q50, реєстр.№ НОМЕР_7 , рік випуску 2014, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_6 , V двиг. 2143 см.куб., загальний легковий седан-B, станом на 27 січня 2022 року складає, без ПДВ 466 350,00 грн.

Таким чином загальна ціна вказаного автомобіля (оціночна вартість), який сторони набули за час шлюбу, складає 466350 грн. Тому ОСОБА_2 претендує на половину від цієї суми - 233175 грн.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Скрябіна О.М. просив суд: визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 , квартиру за адресою: АДРЕСА_5 ; визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 , квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль: INFINITI Q50 (2014),ЧОРНИЙ, попередній номерний знак НОМЕР_5 (номер кузова НОМЕР_6 ); стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за продаж автомобіля INFINITI Q50 (2014),ЧОРНИЙ, попередній номерний знак НОМЕР_5 у розмірі 233175 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 усі судові витрати, пов`язані з розглядом справи та судовий збір; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2024 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 25 грудня 2024 року, первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку вартості автомобіля HONDA АCCORD, 2008 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2354 см. куб., VIN-код НОМЕР_3 у розмірі 186336 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6810 гривень.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 , квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль: INFINITI Q50 (2014),чорний, попередній номерний знак НОМЕР_5 (номер кузова НОМЕР_6 ).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , грошову компенсацію за продаж автомобіля INFINITI Q50 (2014),чорний, попередній номерний знак НОМЕР_5 у розмірі 233175 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 12405 гривень.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2024 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 60000 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Молоткової В.В. подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2024 року в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_5 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ; змінити додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2024 року в частині визначеної до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу та зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу з 60000 грн до 20000 грн. Також просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , за особисті кошти ОСОБА_2 , адже спірна квартира набута подружжям за час шлюбу і за кошти, отримані за договором позики, укладеним одним з подружжя, які ним використано в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Оскільки ОСОБА_1 в особі представника адвоката Молоткової В.В. оскаржує рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2024 року тільки в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_5 , колегія суддів не переглядає вказане рішення суду в частині вирішення інших позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з`явились, своїх представників до суду не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 4 а.с. 108-113). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , та задовольнивши вимогу зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання цієї квартири його особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що вищевказана спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Такого висновку місцевий суд дійшов, встановивши, що квартира за адресою: АДРЕСА_5 була придбана ОСОБА_2 за особисті кошти, що на думку суду, підтверджено договором позики грошових коштів за день до укладання договору купівлі-продажу спірної квартири. У договорі позики грошових коштів зазначено, що гроші отримуються для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_5 . Відповідно до договору позики, ОСОБА_2 отримав 230000 грн, квартира придбана наступного дня за 200300 грн.

Проте колегія суддів категорично не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи і не заперечували сторони, що 12 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 12.06.2012 року Олександрівським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі, подружжя набуло таке майно:

- квартиру за адресою: АДРЕСА_5 ;

- автомобіль HONDA АCCORD, 2008 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2354 см. куб., VIN-код НОМЕР_3 ;

- квартиру за адресою АДРЕСА_3 ;

- автомобіль INFINITI Q50 (2014),ЧОРНИЙ, попередній номерний знак НОМЕР_5 (номер кузова НОМЕР_6 ).

- автомобіль HONDA АCCORD, 2008 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2354 см. куб., VIN-код НОМЕР_3 , оформлений на ім`я відповідача;

16 березня 2021 року без згоди позивача, відповідач продав спірний автомобіль та грошові кошти від його продажу використав на власний розсуд.

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку вартості колісного транспортного засобу №9018/26 від 26 березня 2024 року середньоринкова вартість автомобіля HONDA АCCORD, 2008 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2354 см. куб., VIN-код НОМЕР_3 складає 372672 грн.

Одним із центральних елементів механізму правового регулювання майнових відносин подружжя є презумпція спільного майна подружжя. Тягар доказування того, що презумпція є хибною, покладається на особу, яка заявляє про інший, ніж встановлено презумпцією, порядок речей.

Законним режимом майна подружжя є режим спільної власності, який діє, якщо шлюбним договором не встановлені інші правила. Так, відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна,

за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені

з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Так, частиною другою статті 60 СК України встановлена презумпція, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності майна подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до статті 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю.

Зі змісту частини другої статті 60 СК України вбачається, що для застосування презумпції спільності майна подружжя у судовому процесі необхідно встановити наявність між жінкою та чоловіком зареєстрованого у належному порядку шлюбу та факт придбання майна під час перебування їх у шлюбі. Отже, той, хто вважає, що певна річ є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, має підтвердити таке: а) факт перебування жінки та чоловіка у шлюбі протягом певного часу; б) час придбання спірного майна.

Оскільки презумпція спільної сумісної власності подружжя належить

до спростовних, то зацікавлена особа може довести, що майно було придбано

у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява про те, що річ була придбана на її кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власності дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, у разі виникнення спору у суді має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно.

Частиною першою, другою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Під час укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується під час укладення договорів одним з подружжя.

Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Під час вирішення спорів між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Так, сторони не заперечували, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , набута за час шлюбу, за договором купівлі-продажу від 18.05.2018, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вельможко Н.О., зареєстрованого в реєстрі за № 283, укладеного між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) (а.с. 103-106). Зазначений договір не містить застережень щодо думки іншого з подружжя.

Дослідивши в судовому засіданні копію договору позики грошових коштів від 17.05.2018 (т. 2 а.с. 66), колегія суддів не вбачає підстав для того, щоб вважати його таким, що вчинений не в інтересах сім`ї. Так, п. 9.8. цього договору містить застереження, що чоловік (дружина) кожної зі сторін згоден (згодна) з укладенням цього договору.

Матеріали справи не містять жодної заяви ОСОБА_1 про те, що вона дала свою згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , та підтверджує купівлю за його особисті кошти, як то здійснене з квартирою АДРЕСА_4 .

Окрім цього у справі відсутні беззаперечні докази того, що саме кошти утримані у борг були витрачені на придбання спірної квартири.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не спростував презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя щодо квартири, яка є предметом поділу, і не довів жодними належними доказами визнання цього майна його особистою приватною власністю.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2024 рокув частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі п.п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, з прийняттям нової постанови про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину цієї квартири.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Апеляційний суд наголошує, що при визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

В обґрунтування розміру понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 169000 грн, адвокат Скрябін О.М. до матеріалів справи надав копії таких документів: копію Акту виконаних робіт від 27.05.2024, копію квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 31.01.2022 на суму 50000 грн, копії квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 27.05.2024 на суму 119000 грн, які дослідив суд першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення у справі, та на їх підставі ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у цій справі в розмірі 60000 грн.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23.

Враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом відповідача послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції та їх характер, часткове задоволення позову, з огляду на вирішення апеляційної скарги, фактичну відсутність спору щодо більшості заявлених ОСОБА_2 вимог зустрічного позову, з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат з розглядом справи, оскільки докази фактично понесених витрат саме в заявленому адвокатом розмірі не є розумними і неминучими, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення судових витрат на правничу допомогу, яких зазнав ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції, до 20000 грн.

На думку колегії суддів, стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 20000 грн забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки новою постановою апеляційний суд повністю задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Молоткової В.В., вона має право на відшкодування їй судового збору, сплаченого за її подання, в розмірі 8172 грн, які слід стягнути з ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Молоткової Вікторії Василівни задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2024 року в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_5 скасувати.

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою:

«Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 »

В іншій частині рішення не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2024 року змінити, зменшивши суму стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу до 20000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 8172 (вісім тисяч сто сімдесят дві) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: