Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

при секретарі - Черчукан В.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про зняття арешту з майна та просить якому суд:

- скасувати арешт та заборону на відчуження накладені на транспортний засіб MERSEDES-BENZ 600, 1993 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_1 , постановою СБУ у м. Києві та Київській області № 2/1/2-1740 від 15.03.2001 та постановою СБУ у м. Києві та Київській області № 12/3678 від 01.10.2001.

Посилається в позові на те, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 на праві власності належить транспортний засіб MERSEDES-BENZ 600, 1993 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 .

Позивач зазначає, що за інформацією наданою ТСЦ 8043 позивачу стало відомо, що на належний позивачу автомобіль був накладений арешт та заборону на відчуження постановою СБУ у м. Києві та Київській області № 2/1/2-1740 від 15.03.2001 та постановою СБУ у м. Києві та Київській області № 12/3678 від 01.10.2001.

05.09.2024 представником позивача було надіслано адвокатський запит відповідно до якого представник позивача просив надати інформацію про те, чи був знятий арешт та заборона відчуження на транспортний засіб MERSEDES-BENZ 600, 1993 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_1 постановами СБУ у м. Києві та Київській області № 2/1/2-1740 від 15.03.2001 та №12/3678 від 01.10.2001 та на якій стадії перебуває кримінальне провадження в рамках якого було накладені вказані арешти постановами СБУ у м. Києві та Київській області № 2/1/2-1740 від 15.03.2001 та № 12/3678 від 01.10.2001.

Позивач зазначає, що згідно з відповіддю Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області від 16.09.2024 № 51/17/м- 2992/24 на адвокатський запит повідомлено, що відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, у слідчому управлінні Головного управління відсутні кримінальні провадження, в яких існують чи існували підстави для накладення арешту на вказаний автомобіль чи на майно ОСОБА_1 . Також зазначено, що у постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 (провадження №14-516цс19) Великої Палати Верховного Суду зазначено, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Враховуючи викладене, для скасування арешту на вказане майно необхідно у порядку цивільного судочинства звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позивач вказує, що арешт на його транспортний засіб було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Посилаючись на відповідь отриманої від відповідача на адвокатський запит та за відсутності даних щодо ходу розгляду певного кримінального провадження в межах якого було накладено арешт на майно позивача, позивач вважєа, що на даний час відсутні правові підстави для існування арешту майна, а тому позивач вимушений звернутися до суду за зазистом порушених прав з даним позовом в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з цього, просить позов задовольнити.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2024 дану справу було передано судді Букіній О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2025 у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу також копію позовної заяви з додатками.

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

29.11.2024 року надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на його необгрунтованість. Вважає, що заявлені позивачем вимоги не підтверджені відповідними доказами, які б свідчили про те, що органом досудового розслідування,яким є відповідач вживалися відповідні заходи забезпечення кримінального провадження та які просить скасувати позивача.

Також вважає, що позивачем не надано доказів існування певного кримінального провадження та стадії її розгляду, як і не вказано правових підстав згідно яких було накладено арешт на майно позивача. Крім того, звертає увагу також на ту обставину, що позивачем не надано доказів того, що така потреба в арешті майна відпала.

З огляду на викладнене вище, вважає, що Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області не є належним відповідачем у даній справі та просить відмовити у задоволенні позову.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено в ч.1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Одним із способів захисту права власності є гарантована ст.391 ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

В позовній заяві позивач зазначає, що арешт на транспортний засіб, який належить ОСОБА_1 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.

Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Згідно з пунктом 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року « Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку.

Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до КПК України 1960 року:

-накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба (ч. 6 ст. 126);

-постановляючи вирок, суд повинен вирішити, що робити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна (п. 8 ч. 1 ст. 324);

-вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції (ч. 1 ст. 404). Суд разом зі своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок (ч. 2 ст. 404);

-якщо у виправданого або в особи, щодо якої справа закрита, були вилучені документи, цінності та інші предмети чи був накладений арешт на майно, копія вироку, що набрав законної сили, або ухвала апеляційної чи касаційної інстанції направляються відповідним органам для повернення вилучених документів, цінностей та інших предметів, а також для зняття арешту з майна (ч. 6 ст. 404);

-своєчасне звернення до виконання вироку, який набрав законної сили, покладається на суддю або голову відповідного суду, який постановив вирок (ч. 8 ст. 404). Органи, що виконуються вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання (ч. 9 ст. 404);

-питання про сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок (ч. 1 ст. 409).

Судом встановлено, що скасування арешту автомобіля може здійснюватися на підставі постанови слідчого в порядку Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (ч. 6 ст. 126) з урахуванням передбачених п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року вимог, згідно з якими арешт майна, застосований під час дізнання чи досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом (КПК України 2012 року), продовжують дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Єдиним достовірним і належним доказом арешту автомобіля саме слідчим органом досудового слідства у складі Управління СБУ у місті Києві та Київській області мало б бути зафіксоване постановою рішення про його (арешт) накладення.

Однак, всупереч вимогам ст.ст. 77, 79, ч. 1 ст. 81 ЦПК України такого доказу позивачем суду не надано.

Разом з цим, позивачем взагалі не надано належних доказів того, що у провадженні ГУ СБ України у м. Києві та Київській області перебувала кримінальна справа (кримінальне провадження), в рамках якої було накладено арешт на спірний автомобіль.

Так, матеріали справи взагалі не містять доказів щодо правових підстав накладення відповідного арешту на майно позивача, тобто не надано процесуального документу прийнятого в межах КПК України, як і будь-якої інформації щодо руху такої кримінальної справи чи кримінального провадження, як то: конкретної фабули справи, причетних осіб, чи є воно завершеним судовим розглядом чи закрито в порядку КПК України.

Відсутність відповідних доказів також унеможливлює вирішення судом питання щодо наявності чи відсутності правових підстав у скасуванні відповідного арешту.

Доказування відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Звертаючись до суду, позивач зазначає, що в будь-якому статусі в кримінальному провадженні, в межах якого був накладений арешт, він не перебуває.

В той же час, будь-якої інформації щодо стану кримінального провадження, в якому був накладений арешт на автомобіль, і свого можливого статусу в ньому, не надав.

Оцінніючи наявні у справі докази, суд вважає, що позивачем недоведено належними та допустимими доказами того, що наявні правові підстави для скасування арешту майна, які наведені у листі ТСЦ від 29.06.2024.

У той же час, відповідь на адвокатський запит відповідача від 16.09.2024 жодним чином не підтверджує необхідності у скасуванні арешту майна позивача,як і обгрунтованості заявлених ним вимог за даним позовом.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, як необгрунтований.

Керуючись ст.ст. 15, 15, 317, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про зняття арешту з майна, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26 лютого 2025 року.

Суддя: О.М.Букіна