ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1151/25 Справа № 179/935/22 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Аграрне підприємство Придніпровське на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2024 року у складі судді Ковальчук Т.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агро-Віта 2000, Товариства з обмеженою відповідальністю Аграрне підприємство Придніпровське про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до ТОВ Агро-Віта 2000, ТОВ АПо Придніпровське, на предмет скасування державної реєстрації на підставі договору оренди землі від 14 березня 2012 року, додаткової угоди від 01 грудня 2016 року до договору оренди землі від 14 березня 2012 року, укладеного між ТОВ Агро-Віта 2000 та ОСОБА_2 , додаткової угоди від 06 березня 2018 року, укладеної між ТОВ Агро-Віта 2000, ТОВ АП Придніпровське та ОСОБА_2 , до договору оренди землі від 14 березня 2012 року, здійнену на підставі рішення державного реєстратора Магдалинівської районної державної адміністарції Бредихіної М.С., номер запису про інше речове право 9352829 від 06 квітня 2015 року.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 змінив предмет позову та просив визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію: договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0174, укладений 14 березня 2012 року між ТОВ Агро-Віта 2000 та ОСОБА_2 ; додаткову угоду від 01 грудня 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 14 березня 2012 року, укладеного між ТОВ Агро-Віта 2000 та ОСОБА_2 ; додаткову угоду від 06 березня 2018 року, укладеної між ТОВ Агро-Віта 2000, ТОВ АП Придніпровське та ОСОБА_2 , до договору оренди землі від 14 березня 2012 року, здійснену на підставі рішення державного реєстратора Магдалинівської районної державної адміністрації Бредихіної М.С., номер запису про інше речове право 9352829 від 06 квітня 2015 року.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності земельною ділянкою площею 5,1300 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0174, що розташована на території Личківської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області шляхом зобов`язання ТОВ АП Придніпровське звільнити земельну ділянку від власних працівників, сільськогосподарської техніки, обладнання та сільськогосподарських культур, надавши безперешкодний доступ до земельної ділянки ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником земельної ділянки площею 5,1300 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :01:002:0174, що розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.

Право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0174 у позивача виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2020 року в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Державна реєстрація права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0174, за позивачем здійснена 27 жовтня 2020 року.

Після набуття права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0174, позивачем було встановлено, що право користування земельною ділянкою, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстроване за ТОВ «Агро-Віта 2000».

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право користування земельною ділянкою за ТОВ « Агро-Віта 2000» виникло на підставі договору оренди земельної ділянки від 14 березня 2012 року, дата державної реєстрації договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 квітня 2015 року.

Вказаний Договір оренди було укладено терміном на 7 років, починаючи з дати його державної реєстрації між ОСОБА_2 та ТОВ « Агро-Віта 2000». 01 грудня 2016 року між ТОВ « Агро-Віта 2000» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору оренди.

В подальшому, 06 березня 2018 року між померлою ОСОБА_2 , ТОВ « Агро-Віта 2000» та ТОВ «АП «Придніпровське» було укладено додаткову угоду б/н до договору оренди, згідно якої, серед іншого, сторони договору погодили змінити сторону договору, в особі орендаря, визначивши ним ТОВ «АП «Придніпровське», змінили термін дії договору оренди та розмір орендної плати.

Враховуючи зміст вищезазначеної додаткової угоди, оскаржуваний Договір оренди на даний час є чинним та діє до 31 грудня 2029 року.

Ознайомившись із змістом договору оренди від 14 березня 2012 року, позивачем було встановлено, що за його змістом він був укладений між ТОВ « Агро-Віта 2000» та ОСОБА_2 (попереднім власником земельної ділянки), однак при цьому позивачем виявлено, що підпис у вказаному договорі оренди не належить ОСОБА_2 , що чітко видно із навіть із форми виконання підпису.

Таким чином, на переконання позивача, договір оренди землі від 14 березня 2012 року ніколи не підписувався ОСОБА_2 , його зміст не погоджувався з ОСОБА_2 та, відповідно, не може виражати її волю.

Вказаний неправомірний спосіб укладання правочину, за життя, порушував права ОСОБА_2 , та, відповідно, в даний час порушує права позивача, як власника земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0174, який набув право власності в порядку спадкування, так як фактично правочин не може вважатися укладеним.

Враховуючи викладені обставини, позивач, як особа, що набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0174 в порядку спадкування, вважає своє право порушеним, що полягає у безпідставному утриманні належної йому земельної ділянки з боку відповідача (а.с.3-7, 195-202 Том І).

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 5,1300 га, кадастровий номер :01:002:0174, згідно договору оренди землі, серія та номер б/н від 14 березня 2012 року, укладеного між ТОВ «Агро-Віта 2000» та ОСОБА_2 ; додаткової угоди до договору оренди землі від 14 березня 2012 року, серія та номер б/н, датовану 01 грудня 2016 року, укладену між ТОВ «Агро-Віта 2000» та ОСОБА_2 ; додаткової угоди до договору оренди землі від 14 березня 2012 року, серія та номер б/н, датовану 06 березня 2018 року, укладену між ТОВ «Агро-Віта 2000», ТОВ «АП «Придніпровське» та ОСОБА_2 , здійснену на підставі рішення державного реєстратора Магдалинівського районного управління юстиції Дніпропетровської області Бредихиної М.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20640895 від 10 квітня 2015 року, номер запису про інше речове право 9352829, дата державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 квітня 2015 року.

Усунено ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності (права володіння, користування і розпорядження) земельною ділянкою площею площею 5,1300 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0174, що розташована на території Личківської сільської ради Новомосковського (попередня назва Магдалинівського) району Дніпропетровської області, шляхом зобов`язання ТОВ «АП «Придніпровське» звільнити вказану земельну ділянку від власних працівників, сільськогосподарської техніки, обладнання та, сільськогосподарських культур, надавши безперешкодний доступ до земельної ділянки ОСОБА_1 .

Стягнуто з ТОВ «АП «Придніпровське» на користь ОСОБА_1 :

- сплачений судовий збір в сумі 1984,80 грн;

- сплачені витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 11471,04 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено (а.с. 40-42 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не підписувала оскаржувані документи, що встановлено висновком експертизи №1161-23 від 24 липня 2023 року, а тому, в силу ст. 203,205,207, 627 ЦК України ОСОБА_2 за життя не виявляла свою волю на укладання ані договору оренди земельної ділянки, ані додаткових угод, що свідчить про неукладання договору на зазначених у ньому підставах. Відповідач безпідставно утримує земельну ділянку, що порушує права позивача, як власника земельної ділянки.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ АП Придніпровське подало апеляційну скаргу (а.с. 48-57 Том ІІ), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, відсутність всебічного та повного дослідження матеріалів справи. Просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір оренди землі є договором, за яким в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору оренди та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку та розмірі, встановленому договором оренди. Скаржник вважає, що автентичність підпису ОСОБА_2 в Актах приймання-передачі земельної ділянки та додаткових угодах експертизою не встановлювалась, а, відтак, не можна вважати відсутніми правовідносини між ОСОБА_2 та ТОВ Агро-Віта та ТОВ АП Придніпровське, враховуючи і те, що земельна ділянка фактично була ОСОБА_2 передана відповідачам в користування, що вона отримувала орендну плату, що є фактичним виконання умов договору оренди земельної ділянки. Відповідач ТОВ АП Придніпровське систематично сплачує орендну плату як у грошовій, так і в натуральній платі за спірним договором. Платіжні відомості містять підписи ОСОБА_2 про отримання орендної плати, що не оскаржується позивачем, який також отримував орендну плату, що і не заперечував в судовому засіданні.

Скаржник зазначає, що ОСОБА_1 також виявив свою волю на подовження договірних відносин та надав документи на заміну сторони після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємець. З його боку не було жодних заперечень щодо фактичного виконання спірного договору сторонами, таким чином він надав свою згоду на користування земельною ділянкою ТОВ АП Придніпровське та приймав і приймає орендну плату за користування земельною ділянкою.

Скаржник зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, враховуючи, що за життя ОСОБА_2 , укладаючи додаткові угоди, не заперечувала факту наявності основного договору оренди земельної ділянки. Такий договір після його повного чи часткового виконання сторонами не можна вважати неукладеним.

Суд першої інстанції поклав в основу рішення лише висновок почеркознавчої експертизи, при цьому, не надав уваги іншим фактам.

У березні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Салтисюка Ю.В., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що ОСОБА_2 не погоджувала жодної умови договору, не підписувала договір оренди земельної ділянки, що не може вважатись укладанням договору. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити.

Інший відповідач у справі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ АП Придніпровське залишено без задоволення. Рішення Магдалинвського районнного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2024 року залишено без змін (а.с.91-98 Том ІІ).

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що орендодавець ОСОБА_2 не підписувала договір оренди землі від 14 березня 2012 року, а отже він є неукладеним через відсутнє волевиявлення однієї зі сторін правочину. Водночас неукладений правочин не може бути визнано недійсним в судовому порядку, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Встановивши, що договір оренди землі від 14 березня 2012 року є неукладеним (тобто таким, що не відбувся), оскільки не підписаний орендодавцем ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування державної реєстрації за відповідачами права оренди земельної ділянки, площею 5,1300 га, кадастровий номер :01:002:0174, вказавши, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації колегія суддів вважала ефективним, а задоволення позову в цій частині таким, що забезпечить реальне відновлення порушеного права позивача.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування реєстраційних дій за своїм змістом відповідають способу захисту, передбаченому законом, а саме - скасуванню державної реєстрації речових прав.

Також, враховуючи підстави позову, наведені у позовній заяві, а також заперечення відповідача, встановивши, що земельна ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, колегія суддів дійшла висновку про усунення перешкод позивачу, як власнику земельної ділянки, з боку ТОВ «АП «Придніпровське» шляхом зобов`язання відповідача звільнити вказану земельну ділянку.

Не погодившись з постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року, ТОВ АП Придніпровське подало касаційну скаргу та за результатом розгляду якої постановою Верховного Суду від 25 вересня 2024 року касаційну скаргу ТОВ «АП «Придніпровське» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.138-145 Том ІІ).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи повторно апеляційну скаргу, заслухавши доповідь судді-доповідача, врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25 вересня 2024 року у даній справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог повністю з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами в цій справі встановлено, що в матеріалах справи наявний договір оренди землі від 14 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агро-Віта 2000», відповідно до умов якого ОСОБА_2 надала, а ТОВ «Агро-Віта 2000» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,1300 га, кадастровий номер :01:002:0174, що розташована на території Личківської сільської ради, строком на 7 років, починаючи з дати його державної реєстрації.

Договір оренди землі від 14 березня 2012 року зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 квітня 2015 року, номер запису про інше речове право: 9352829.

01 грудня 2016 року між ТОВ «Агро-Віта 2000» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 14 березня 2012 року.

06 березня 2018 року між ОСОБА_2 , ТОВ «Агро-Віта 2000» та ТОВ «АП «Придніпровське» укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 14 березня 2012 року, згідно з якою сторони договору погодили, зокрема, зміну сторони договору, в особі орендаря, визначивши ним ТОВ «АП «Придніпровське», змінили строк дії договору оренди - до 31 грудня 2029 року, а також змінили розмір орендної плати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Щокою В. О., зареєстрованого в реєстрі № 905, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,1300 га, кадастровий номер :01:002:0174, яка належала ОСОБА_2 ..

Згідно з висновком експерта від 24 липня 2023 року № 1161-23 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у розглядуваній справі, підпис від імені ОСОБА_2 , що розміщений в графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» договору оренди землі від 14 березня 2012 року, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що звертаючись до суду у цій справі, ОСОБА_1 послався на те, що підпис у договорі оренди земельної ділянки від 14 березня 2012 року не належить ОСОБА_2 , а отже його зміст не погоджувався ОСОБА_2 , тому такий правочин не може виражати її волю.

ОСОБА_1 вважає, що вказаний правочин, за життя, порушував права ОСОБА_2 , а після її смерті - порушує його права, як спадкоємця та власника спірної земельної ділянки.

На переконання позивача, оскільки договір оренди земельної ділянки від 14 березня 2012 року не може вважатися укладеним, тому неукладеними є і додаткові угоди, укладені на його основі як ОСОБА_2 , та і ним ( ОСОБА_1 ).

Колегія суддів не погоджується ані з встановленими обставинами справи, ані з висновком суду першої інстанції у повному обсязі.

За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкторенди (місцерозташування тарозмір земельноїділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 46, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Колегією суддів встановлено з постанови Верховного Суду від 25 вересня 2024 року, що ТОВ «АП «Придніпровське», заперечуючи проти задоволення позовних вимог, серед іншого зазначало про виконання правочину його учасниками, отримання як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 , орендної плати, передбаченої умовами оскаржуваних договорів.

На підтвердження вказаних обставин, ТОВ «АП «Придніпровське» посилалося на заяви позивача про виплату орендної плати, угоди щодо умов сплати орендної плати за орендовану земельну ділянку за 2013-2015 роки, відомості на видачу в рахунок орендної плати від 2010-2011, 2014, 2016, 2018-2021 роки, видатковий касовий ордер від 11 березня 2021 року.

Разом з відзивом на позов на виконання ухвали суду першої інстанції від 19 вересня 2021 року про витребування доказів ТОВ «АП «Придніпровське» надало суду першої інстанції, зокрема, відомості та касові ордери з підписами про отримання орендної плати, пов`язані з виконанням договору оренди землі від 14 березня 2012 року, а саме: відомості про виплату готівки від 14 березня, 03 липня, 19 вересня, 12 жовтня, 28 листопада 2018 року, 05 липня 2019 року, відомості про видачу в рахунок орендної плати пшениці за 2019 рік, кукурудзи за 2019 рік, платіжне доручення від 12 серпня 2021 року, про що зазначено у описі вкладення до цінного листа.

Вказані документи відсутні у матеріалах цивільної справи, однак були предметом дослідженні під час проведення судової почеркознавчої експертизи, про що зазначено у висновку експерта №1161-23 від 24 липня 2023 року (а.с.159 Том І), що не викликає сумніву у існуванні цих документів, враховуючи позитивне проведення почеркознавчої експертизи почерку та підпису ОСОБА_2 на договорі оренди землі від 14 березня 2012 року, де зазначені документи були експериментальними зразками підпису ОСОБА_2 .

Ці обставини свідчать про те, що у 2018, 2019 та 2021 роках ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримували готівку від ТОВ «АП «Придніпровське» як орендну плату за користування спірною земельною ділянкою, а у 2019 році ними отримано орендну плату у натуральній формі пшеницею та кукурудзою.

Ці обставини позивачем спростовані не були в суді першої інстанції, зокрема, в процесі розгляду питання призначення почеркознавчої експертизи та надання відповідачем зазначених письмових документів на дослідження, так і при розгляді апеляційної скарги.

Додатково ТОВ «АП «Придніпровське» надало суду платіжні інструкції від 19 грудня 2022 року та від 14 вересня 2023 року про виплату ОСОБА_3 орендної плати за договором оренди землі за вказані роки.

Позивач не заперечував факт отримання орендної плати (як у грошовій, так і у натуральній формах) за користування земельною ділянкою як ним, так і ОСОБА_2 .

Колегія суддів наголошує, що визнання орендодавцем ОСОБА_1 обставин передачі ОСОБА_2 земельної ділянки орендарю ТОВ Агро-Віта 2000 та ТОВ АП Придніпровське в користування за орендну плату, отримання орендної плати у відповідності до умов договору підтверджується обізнаність його про наявність договору оренди землі від 14 березня 2012 року та додаткових угод, укладених на його основі як ОСОБА_2 , так і позивачем, які дозволяли фактичне використання земельних ділянок орендарем, право якого було зареєстрованого у відкритому реєстрі, а тому оскаржуваний договір, в розумінні ст. 202,203,205 ЦК України, є укладеним між сторонами договору оренди земельної ділянки від 14 березня 2012 року.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 567/1422/22.

Колегія суддів повністю приймає доводи скаржника та вважає їх слушними, а висновки суду першої інстанцій про неукладеність між сторонами договору оренди землі від 14 березня 2012 року, як самостійна підстава для скасування державної реєстрації за ТОВ «АП «Придніпровське» права оренди земельної ділянки, площею 5,1300 га, кадастровий номер :01:002:0174, та усунення перешкод у реалізації позивачем права власності, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, що відповідає висновку Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 лютого 2023 року у справі №530/130/21.

У постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, за обставин встановлення неукладеності договору оренди землі, Верховний Суд також наголошував на необхідності оцінки суперечливої поведінки орендодавця, яким приймалось виконання орендарем умов договору оренди землі, як підставу для відмови у позові орендодавця.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-31595 св 18)).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, слід вважати поведінку, яка, зокрема, не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Колегія суддів наголошує, що позивач, отримувавши від відповідача орендну плату та достеменно будучи обізнаним про отримання такої плати і ОСОБА_2 , враховуючи оскарження ним лише договору оренди земельної ділянки з підстав непідписання ОСОБА_2 цього договору, не посилається на ті ж підстави щодо непідписання нею додаткових угод до оскаржуваного договору та платіжних документів щодо виплати орендної плати, що свідчить про недобросовісність його поведінки відносно відповідача, який виконує умови договору оренди земельної ділянки та розраховує на таке ж чесне виконання цих умов і власниками земельної ділянки.

Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції не перевірив доводи ТОВ АП Придніпровське, викладені у відзиві на позов про фактичне виконання сторонами договору оренди земельної ділянки його умов, що, в свою чергу, захищає оскаржуваний правочин від висновку про неукладеність, а інших підстав позивач у позові не зазначав, щоб давало можливість розглядати такий правочин як нікчемний чи оспорюваний.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Таким чином, судом першої інстанції, без з`ясування всіх обставин, які передували укладенню спірного договору оренди земельної ділянки, власником якої є позивач, без належного встановлення та отримання доказів факту реального порушення прав та інтересів позивача, як власника земельної ділянки, та помилкового висновку про наявність підстав при укладанні спірного договору оренди недодержання сторонами договору вимог ст. 203 ЦК України, наслідком чого є застосування вимог ст. 215 ЦК України, помилково дійшов висновку як про скасування державної реєстрації цього договору та додаткових угод до нього, як і усунення перешкод позивачеві у здійсненні свого права власності, порушення якого колегією суддів не встановлено, що є підставою для відмови у задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, враховуючи, що питання, які зазначені в апеляційній скарзі судом першої інстанції вирішені не були.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Аграрне підприємство Придніпровське задовольнити.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агро-Віта 2000, Товариства з обмеженою відповідальністю Аграрне підприємство Придніпровське про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 19 лютого 2025 року.

Повний текст постанови складено 03 березня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров