КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 761/6252/23 Головуючий у суді першої інстанції - Сіромашенко Н.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3457/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Осадчуком Михайлом Петровичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У лютому 2023 року позивач ТОВ «Перший український експертний центр» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовував тим, що відповідачка є власницею квартири АДРЕСА_1 . Як власник квартири та споживач житлово-комунальних послуг, зобов`язана своєчасно та у повному обсязі вносити плату за отриманні комунальні послуги.

Рішенням Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 передано експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр».

Відповідно до акту приймання-передачі від 28.09.2012 ТОВ «Перший український експертний центр» прийняло житловий будинок АДРЕСА_2 на подальшу експлуатацію та обслуговування. У будинку, зокрема і квартирі відповідача, заявником безперебійно надавалися житлово-комунальні послуги.

Згідно розрахунку заборгованості б/н станом на 08.02.2023 по особовому рахунку № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , існує заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.02.2020 по 31.01.2023 у розмірі 15 537,91 грн.

Позивач вказує, що заборгованість не погашена та завдає збитків товариству, а тому боржнику нараховано втрати від інфляції у розмірі 1189,25 грн. та 3% річних у розмірі 448,87 грн.

Посилаючись на викладене, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 17 175,80 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Перший український експертний центр» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 15 537,91 грн, інфляційні втрати у розмірі 1189,25 грн та 3% річних у розмірі 448,87 грн, а всього -17 175,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Перший український експертний центр» судовий збір в сумі 2684 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги, стягнути заборгованість за фактично надані послуги в розмірі 5214,75 грн за період з лютого 2022 року по 21 липня 2023 року.

Скарга обґрунтована тим, що відповідачка припинила оплачувати комунальні послуги у лютому 2022 року внаслідок їх неналежної якості. Вказує, що до розрахунку заборгованості безпідставно включена сума 7918,59 грн, яка існувала станом на 01.02.2020.

Крім цього, вимоги щодо стягнення заборгованості за період з лютого 2020 року по січень 2022 року заявлено поза межами строку позовної давності, про застосування якої відповідачка просить у апеляційній скарзі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законними і обґрунтованими, підстави для його скасування відсутні. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 17 175,80 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власницею квартири та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , тому є споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою.

Відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» житловий будинок АДРЕСА_2 передано експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр».

Відповідно до акту приймання-передачі від 28.09.2012 року ТОВ «Перший український експертний центр» прийняло житловий будинок АДРЕСА_2 на подальшу експлуатацію.

Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує.

Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Статтею 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 08.02.2023 по особовому рахунку № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , існує заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.02.2020 по 31.01.2023 у розмірі 15 537,91 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову у повному обсязі, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що визначений позивачем розмір заборгованості є обґрунтованим та доведеним.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

У відповідності з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки з матеріалів справи встановлено, що відповідачка є власницею квартири у будинку, який обслуговує позивач та яким відповідачці були надані житлово-комунальні послуги, які вона в свою чергу своєчасно та у повному обсязі не сплачувала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період з лютого 2020 року по 31 січня 2023 року.

Разом з цим, як видно із наданого позивачем розрахунку заборгованості, до загального розміру боргу включено 7918,59 грн з приміткою «заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 01.02.2020 року». Розрахунок не містить жодного обґрунтування щодо нарахування вказаної суми та вказівки на період часу, протягом якого утворилась зазначена заборгованість.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості у розмірі 7918,59 грн з відповідачки.

При цьому, відповідачка не спростувала наявність у неї заборгованості за період з лютого 2020 року по 31 січня 2023 року, який, відповідно до наданого позивачем розрахунку, становить 7619,32 грн, і ця заборгованість підлягає стягненню з відповідачки.

Апеляційний суд зауважує, що заборгованість у розмірі 5214,75 грн, який визнає відповідачка у своїй апеляційній скарзі, ґрунтується виключно на її власному розрахунку та не підтверджується жодними доказами.

Задовольняючи вимоги позовної заяви у повному обсязі, суд першої інстанції виходив також із обґрунтованості нарахованих позивачем на загальний розмір заборгованості 3 відсотків річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд також звертає увагу, що згідно з в вимогами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» №530-ІХ від 17 березня 2020 року, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (Соvid-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року зі змінами «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу Соvid-19», з 12 березня 2020 року на всій території України запроваджено карантин.

Тому нарахування 3% річних та інфляційні втрат після 17 березня 2020 року є безпідставним та не може бути стягнуте з відповідачки.

Крім цього, як видно із наданого позивачем розрахунку заборгованості, він нарахував 3% річних та інфляційні втрати на заборгованість, яка включала в себе 7918,59 грн станом на 01 лютого 2020 року. Однак, у зв`язку із недоведеність вимог про стягнення цієї заборгованості, не підлягають стягненню і штрафні санкції, нараховані на неї.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 3% річних та інфляційні втрат, нарахованих позивачем.

Доводи апеляційної скарги щодо несплати вартості комунальних послуг у зв`язку з їх неналежною якістю відхиляються судом як необґрунтовані, такі, що не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Не може бути враховане апеляційним судом також твердження апелянта про існування підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS - CоV - 2" на всій території України встановлено карантин з 12.03.2020 до 22.05.2020, дія якого постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641 (з урахуванням змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 № 760, від 13.10.2020 № 956), від 09.12.2020 № 1236 продовжена до 30.06.2021.

З урахуванням п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року. При цьому, вимоги про стягнення заборгованості заявлено за період з лютого 2020 року, тобто, у межах строку позовної давності.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційні втрат з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно, з урахуванням ч. 13 ст. 141 ЦПК України, рішення суду підлягає також скасуванню в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 10 вказаної статті встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, з огляду на передбачену законом можливість взаємного зарахування судових витрат, враховуючи складність справи, ціну позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, відсоток задоволених позовних вимог, апеляційний суд вважає за можливе звільнити сторони від обов`язку по відшкодуванню судових витрат одна одній.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Осадчуком Михайлом Петровичем, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» () заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 7619 (сім тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 32 копійки.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова