Справа № 367/9234/24
Провадження №2/367/1742/2025
26 лютого 2025 Ірпінський міський суд Київської області в складі:
головуючого судді Мерзлого Л.В.,
за участі секреатря судових засідань Тараненко О.М.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Фальковська Лариса Михайлівна, про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на спадкове майно, витребування майна з чужого незаконного володіння,-
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Фальковська Лариса Михайлівна, про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на спадкове майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, обгрунтовуючи вимоги наступним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , рідна сестра ОСОБА_1 . Спадщину після її смерті прийняв фактично ОСОБА_1 , який постійно проживав із спадкодавицею ОСОБА_3 та був з нею зареєстрований за однією адресою майже 30 років. Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом у померлої не було. Всі роки вона проживала тільки удвох з братом. Оскільки, позивач є таким, що фактично прийняв спадщину, то 27 березня 2024 року ним було подано до приватного нотаріуса Фальковської Л.М. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 25 червня 2024 року ОСОБА_1 знову було подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але приватним нотаріусом Фальковською Л.М. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.06.2024 року було відмовлено у видачі свідоцтва з тих підстав, що у спадкоємця відсутній оригінал документа, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , і що це майно належить іншому власнику - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі Договору довічного утримання, посвідченого 05.05.2012 року приватним нотаріусом Копейчиковим І.В. за реєстровим номером 1121, при цьому, заборону на відчуження нерухомого майна до дня смерті не було накладено (інформація в реєстрі відсутня).
Зазначає про те, що ОСОБА_3 ніколи не знала ОСОБА_4 , ні з ким жодних договорів довічного утримання не укладала, ніхто за нею, окрім рідного брата, не доглядав, жили вони удвох і відповідно, такий Договір довічного утримання від 05.05.2012 року є підробленим, оскільки, посвідчуючи договір довічного утримання, нотаріус не міг не накласти заборону на відчуження нерухомого майна. Позивачу невідомо хто такий ОСОБА_4 , позивач його ніколи не бачив і до квартири останній ніколи не приходив.
Просить суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 05.05.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Копейчиковим Іваном Володимировичем за реєстраційним номером 1121. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 39073480 від 02.01.2018 року 12:11:37 ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Ірпінської міської ради. Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Ухвалою суду від 13.09.2024 по справі відкрито загальне позовне провадження.
Ухвалою суду від 09.12.2024 справу призначено до судового розгляду по суті.
В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся. До суду представник позивача подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити у відсутність сторони позивача, вимоги позову підтримала та просила задовольнити позов в повному обсязі.
В судове засідання відповідач не з`явився, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином, що стверджується оголошеннями про виклик до суду на сайті «Судова влада України».
Третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Фальковська Лариса Михайлівна в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась. До суду від приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Фальковської Лариси Михайлівни надійшла копія спадкової справи №44/2024 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Інших заяв чи клопотань до суду не надходило.
У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам частини 4 статті 223 та статей 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи.
У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.
За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною 8 статті 178, статтею 181 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,
Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, судом при дослідженні матеріалів справи встановлено, що 29.12.2017 державним реєстратором виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області Кашніковим Р.Е. на підставі договору довічного утримання, серія та номер 1121 від 05.05.2012, посвідченого приватним нотаріусом Копейчиковим І.В., зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 .
Згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Запісочною О.А. 21.07.2000 року, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті розпорядилась всім своїм майном, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, а саме заповіла своєму брату ОСОБА_1 .
Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 12.03.2024, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований ОСОБА_1 .
Згідно довідки про склад сім`ї, виданої ОСОБА_3 Ірпінським комунальним житлово-експлуатаційним підприємством «Ірпінь» від 12.11.2011, до складу сім`ї власника квартири за адресою: АДРЕСА_2 , входить ОСОБА_1 , 1940 р.н., брат.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно договору-замовлення від 21.03.2023, ОСОБА_1 здійснював оплату поховання ОСОБА_3 .
Як вбачається з інформації, наданої Міністерством юстиції України, наказом Міністерства юстиції України від 30.06.2021 №2345/5 анульовано свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, виданого на ім`я ОСОБА_6 ; наказом міжрегіонального управління від 30.06.2020 №800/6 діяльність приватного нотаріуса Копейчикова І.В. припинена з 30.06.2020.
На виконання ухвали суду про витребування доказів, Київським обласним державним нотаріальним архівом листом від 05.11.2024 №2021/01-17 повідомлено про те, що договір довічного утримання від 05.05.2012 №1121, ні за датою, ні за реєстрованим номером не посвідчувався.
Приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Фальковською Л.М. на виконання ухвали суду про витребування доказів надано суду копію спадкової справи №44/2024 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . З матеріалів спадкової справи вбачається, що 27.03.2024 до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_1 . В заяві зазначено про те, що крім ОСОБА_1 спадкоємців першої, другої черги, які відповідно до п.3 ст.1268 ЦК України, прийняли би спадщину, немає. Спадковим майном є квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
17.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до ВП №2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом підроблення невстановленою особою договору довічного утримання від 05.05.2012 з метою його використання для реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Постановою приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Фальковською Л.М. від 26.06.2024 №479 ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його рідної сестри ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , з підстав відсутності у ОСОБА_1 оригіналу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, індексний номер 376170373, сформованого 26.04.2024, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , належить іншому власнику, а саме громадянину України ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі Договору довічного утримання, посвідченого 05.05.2012 приватним нотаріусом Копейчиковим І.В. за реєстровим номером 1121, при цьому заборону на відчуження нерухомого майна до дня смерті не було накладено (інформація відсутня).
В постанові приватним нотаріусом також зазначено про те, що до матеріалів спадкової справи долучено належним чином завірені копії документів, що підтверджують родинні відносини спадкоємця та спадкодавця.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Згідно до ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно приписів ст.746 Цивільного кодексу України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи.
У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).
Як було встановлено судом, спірний договір довічного утримання 05.05.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не укладався.
Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обравши способом захисту своїх прав визнання договору довічного утримання недійсним, позивач, у силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін, довів фактичні підстави своєї позовної вимоги.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Фальковська Лариса Михайлівна, про визнання недійсним договору довічного утримання, такою, що підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд зазначає таке.
Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту, потрібно врахувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в ред. від 03.05.2023 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.
Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав.
З огляду на встановлення судом факту не укладення договору довічного утримання від 05.05.2012, в державного реєстратора були відсутні підстави для реєстрації права власності на квартиру за відповідачем, а тому здійснення оспорюваної державної реєстрації права власності за відповідачем є незаконним, що має наслідком скасування рішення державного реєстратора з одночасним припиненням речового права.
Вирішуючи позов у частині витребування нерухомого майна, спірної квартири, з чужого незаконного володіння на користь позивача ОСОБА_1 , суд доходить наступного.
За замістом ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 ЦК України.
Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України.
Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.08.2019 по справі № 914/970/18.
У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Предмет доказування у справах про витребування майна із чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.
Оскільки, за матеріалами справи встановлено, що спірна квартири вибула з власності не ОСОБА_1 - позивача, а з власності померлої ОСОБА_3 , тому підстави для її витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 відсутні, оскільки, спірна квартири не належала позивачу на момент незаконного вибуття з власності ОСОБА_3 .
Разом з тим, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
На підставі ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Як встановлено судом, після смерті ОСОБА_3 , позивач є єдиним її спадкоємцем, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, а відтак є заінтересованою особою щодо майнових прав спадкодавця, існування яких залежить від дійсності оспорюваного договору довічного утримання. Відчуження нерухомого майна спадкодавця на користь відповідача на підставі недійсного правочину, порушує законні інтереси позивача, а саме позбавляє позивача права на спадкування.
Приймаючи до уваги, що після смерті ОСОБА_3 лише позивач прийняв спадщину у встановленому законом порядку, то позивач набув право власності на квартиру, яка була відчужена за недійсним договором довічного утримання, а отже на підставі ст.ст.1296-1298 ЦК України, позивач має право на отримання документу, що підтверджує його право власності на спадщину у вигляді квартири (свідоцтво про право на спадщину у вигляді квартири). Натомість наявність постанови нотаріуса про відмову у видачі такого свідоцтва є об`єктивною перешкодою у отриманні позивачем такого свідоцтва.
Отже, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на квартиру, що належала його сестрі і була відчужена на підставі недійсного правочину, а отже належним способом захисту є визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 .
За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору довічного утримання від 05.05.2012, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Вирішення спору таким чином буде ефективним способом захисту порушеного права позивача, відповідатиме характеру правопорушення та забезпечить поновлення порушеного права позивача як спадкоємця після смерті сестри.
В частині витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача на користь позивача, суд відмовляє, оскільки такий спосіб захисту прав є неналежним у даних правовідносинах.
На підставі наведеного, ст.ст. 203,215,230, 1216-1218,1221,1223, 1261-1265,1268-1270,1272,1297 ЦК України, керуючись ст.ст. керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Фальковська Лариса Михайлівна, про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на спадкове майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 05.05.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Копейчиковим Іваном Володимировичем за реєстраційним номером 1121.
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 39073480 від 02.01.2018 року 12:11:37 ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Ірпінської міської ради.
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Л.В. Мерзлий