КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/8241/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1409/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року у складі судді Янченка А.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила:

- визнати за нею право власності на частину причепа бортового марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину причепа бортового марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

- визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:005:0019, площею 0,1497 га, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224;

- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :01:005:0019, площею 0,1497 га, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224;

- визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 461,4 кв.м., житловою площею 199,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224;

- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 461,4 кв.м., житловою площею 199,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224;

- стягнути понесенні судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 30 жовтня 2004 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2588.

Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка зазначає, що через різні погляди на життя, втрату почуття взаємної поваги та любові, в січні 2023 року вона звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з відповідача.

Наразі між сторонами наявний спір про обсяг майна, набутого в період шлюбу та його розподіл.

Оскільки у добровільному порядку сторони не досягли згоди про поділ набутого у період шлюбу майна, виникла необхідність його розподілу у судовому порядку.

Так, за час перебування у шлюбі було придбано наступне майно: Причіп бортовий марки «САНТЕЙ», модель D 2, 2021 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , колір Сірий, який зареєстровано за відповідачем.

Станом на 26 травня 2023 року дійсна вартість причепу бортового марки «САНТЕЙ», модель D 2, 2021 року випуску в гривневому еквіваленті становить 42 822 грн 27 коп (1 350 долар США (49 366 грн 80 коп) + 50 000 грн + 29 100 грн) : 3).

30 листопада 2018 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук О.В. була придбана земельна ділянка, кадастровий № :01:005:0019, площею 0,1497 га; категорія земель: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за позивачем у справі як приватна власність. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 20 листопада 2018 року ринкова вартість земельної ділянки на день укладення договору становить 41 652 грн.

30 листопада 2018 року було також укладено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук О.В. договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 461,4 м.кв., житловою 199,2 м.кв. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано як приватна власність на моє ім`я. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 19 листопада 2018 року вартість житлового будинку на день укладення договору становить 922 800 грн.

Викладена обставина підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, висновком експерта про вартість об`єкта оцінки від 20 листопада 2018 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 147648226.

Позивачка у поданому позові відзначала, що кошти, за які практично було придбано усе нерухоме майно в період шлюбу, а саме земельна ділянка, кадастровий № :01:005:0019, площею 0,1497 га та житловий будинок, загальною площею 461,4 м. кв. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , були подаровані їй батьком, а тому дані об`єкти нерухомого майна не можуть вважатись спільним майном подружжя.

За спільні кошти з відповідачем у період шлюбу сторонами було придбано лише причіп бортовий марки «САНТЕЙ», модель D 2, 2021 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , колір Сірий, який зареєстровано за відповідачем.

На підтвердження викладених обставин позивачка зазначала наступне:

18 вересня 2018 року, батько позивача, ОСОБА_5 , уповноважив її - ОСОБА_2 , на продаж належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2 . Запис в реєстрі № 3410.

16 листопада 2018 року позивачкою було укладено Договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, який був посвідчений 16 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. Запис в реєстрі № 2988. Згідно договору купівлі-продажу квартира була продана за 1 666 458 грн.

Оскільки власних коштів з відповідачем на придбання земельної ділянки та житлового будинку 30 листопада 2018 року не мали, батько позивачки, ОСОБА_5 , надав їй грошові кошти від продажу його квартири в сумі 1 666 458 грн на придбання в її особисту власність житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до власноруч написаної розписки, вказану грошову суму позивачка гарантувала повернути йому до 31 березня 2023 року.

До закінчення строку позики, 24 березня 2023 року батько подарував позивачці грошові кошти у сумі 1 666 458 грн, які були отримані позивачкою від продажу належної йому квартири за адресою: АДРЕСА_3 та використані для придбання земельної ділянки та житлового будинку в особисту власність позивачки.

Як вбачається з Афідевіту, складеного ОСОБА_5 , 24 березня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виноградовою А.І., батько позивачки під присягою заявив, що грошові кошти від продажу квартири в сумі 1 666 458 грн він дозволив їй використати на придбання в особисту власність житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів та Афідевіт свідчать про факт дарування позивачці ОСОБА_2 грошей в сумі 1 666 458 грн.

Крім того, дані докази підтверджують як факт передачі грошових коштів так і використання їх на придбання в особисту власність ОСОБА_2 земельної ділянки та житлового будинку в с. Петрушки Бучанського району Київської області.

Викладені обставини підтверджуються: нотаріально посвідченою довіреністю від 18 вересня 2018 року, договором купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2018 року, розпискою від 16 листопада 2018 року, нотаріально посвідченим договором дарування грошових коштів, Афідевітом, посвідченим приватним нотаріусом, Київського міського нотаріального округу Виноградовою А.І. 24 березня 2023 року.

З урахуванням вищевикладених обставин, доказів на їх підтвердження, а також положень норм СК України позивачка вважає, що земельна ділянка та житловий будинок належать їй на праві особистої приватної власності, оскільки придбані за кошти, що подаровані її батьком.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.

З урахуванням викладених обставин позивачка вважає, що земельна ділянка та житловий будинок не можуть бути об`єктами спільного майна подружжя.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , в якій просив:

- визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер: :01:005:0019, площею 0,1497 га., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 224, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 461,4 м.кв., житловою площею 199,2 м.кв. з господарськими будівлями та спорудами, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 224, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину легкового автомобіля SSA№G YO№G, номер кузова НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 ;

- визнати за ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_4 право власності на 1/2 частину спільних коштів у сумі 255 000,00 грн., що становить 6 800 доларів США;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 1/2 частину спільних коштів в сумі 127 500 грн;

- розподілити понесені судові витрати.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частини перша, друга статті 372 ЦК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя. Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Таким чином на переконання позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) існує презумпція спільної сумісної власності на майно подружжя набуте у шлюбі.

Таким чином, на переконання позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) докази позивачки щодо набуття майна за кошти тата є неналежними, оскільки розписка про отримання коштів ОСОБА_6 від ОСОБА_5 свідчить про отримання саме в борг коштів. Проте відсутні докази використання цих коштів на придбання спільного майна. Крім того розписка написана нею штучно для створення відповідних доказів у цій справі. Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) зазначає, що на таку позику згоди не давав і про неї не знав.

Довіреність від 18 вересня 2018 року та укладений в інтересах ОСОБА_5 договір купівлі-продажу не відноситься до предмета доказування у даній справі, оскільки за загальним правилом повірений діє в інтересах довірителя, а не у своїх.

Договір дарування грошових коштів укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 24 березня 2023 року, тобто після дати набуття права спільної власності. Тобто коли між сторонами вже існували розбіжності щодо подальшого збереження шлюбних відносин.

В постанові від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц ВС наголосив: наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг гроші витрачені в інтересах сім`ї. Адже доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів, що вона знала про його існування та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою кошти, не надано.

З договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 30 листопада 2018 року за реєстром 3540 та 3541 вбачається, що майно набувається у спільну сумісну власність подружжя.

Зокрема в пункті 15 договору купівлі-продажу земельної ділянки та в пункті 18 договору купівлі продажу вказано, що я згідно заяви від 30 листопада 2018 посвідченої приватним нотаріусом за реєстром 3539, надав згоду на придбання цього майна за спільні кошти в спільних інтересах.

Разом з тим, на підтвердження наявності у сторін коштів позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним позовом) надано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 вересня 2016 року за реєстром 5260, за яким відповідач продав земельну ділянку у 2016 році до купівлі будинку.

Крім того, позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) вказував, що у його дружини були наявні земельні ділянки у с. Петропавлівська Борщагівка та у с. Стоянка, Києво-Святошинського району, які вона продала до 2013 року.

Таким чином, житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка для його обслуговування були придбані за спільні кошти і мають бути поділені у рівних частках.

У шлюбі - 09 жовтня 2013 року набуто легковий автомобіль SSA№G YO№G номер кузова НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , майно яке не є предметом первісного позову, але підлягає поділу між сторонами.

Також у шлюбі сторонами придбано автомобіль ВАЗ 2121 та квадроцикл KAWASAKI.

Установлено, що автомобіль ВАЗ та квадроцикл ОСОБА_1 продано у квітні 2023 року під час розірвання шлюбу в суді і згідно з розпискою від 16 квітня 2023 року кошти від продажу у розмірі 6 800 доларів США (6 800 x 37,5= 255 000 грн) передано дружині ОСОБА_2 згідно з розпискою від 16 квітня 2023 року, а тому ці кошти є спільною власністю і підлягають поділу між сторонами.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовним вимог за первісним позовом, а позовні вимоги за зустрічним задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що показання свідків про фінансовий стан позивачки та відповідача, походження коштів подружжя зроблені виключно на підставі припущень, показання щодо передачі коштів позивачці не відповідають наявним доказам та дійсності, оскільки свідки плутаються в своїх же показаннях.

Вказано, що скаржнику не було нічого відомо про нібито отримання дружиною коштів від її батька в борг, як і не відомо де ці кошти та чи взагалі їх отримувала його дружина. Даний факт підтверджується і показаннями свідків, які підтвердили, що відповідач не був присутній під час нібито отримання коштів позивачкою в борг.

Посилається на те, що батько позивачки оформив договір дарування коштів 24 березня 2023 року, тобто уже після дати набуття права спільної власності спірне майно та коли між сторонами вже існували розбіжності щодо подальшого збереження шлюбних відносин.

Звертає увагу суду на те, що при наданні показань в якості свідка батько позивачки підтвердив факт того, що оформив договір дарування коштів з метою, щоб житловий будинок та земельна ділянка залишились у власності його доньки, оскільки йому вже було відомо про розбіжності між подружжям.

Вважає, що свідками та позивачкою сплановано підготовлено документи та розписки після виникнення розбіжностей між подружжям з метою недопущення поділу спільного майна подружжя в рівних частинах.

Вказує, що житловий будинок та земельна ділянка для його обслуговування були придбані за спільні кошти і мають бути поділені у рівних частках між позивачкою та скаржником, відповідно висновок суду першої інстанції про придбання позивачкою майна за її особисті кошти є помилковим.

Окрім цього, зазначено що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача за зустрічним позовом (скаржника), адже не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачка за зустрічним позовом (позивачка за первісним) витратила грошові кошти від продажу в період шлюбу рухомого майна в інтересах сім`ї та не приховала їх від позивача за зустрічним позовом.

Звертає увагу суду на те, що батько позивачки, нібито надав їй грошові кошти від продажу його квартири в сумі 1 666 458 грн, а вартість спірного майна придбаного у спільну сумісну власність подружжя становить 964 452 грн, тобто навіть у випадку отримання коштів від батька та нібито купівлі спірного майна у позивачки з нібито отриманих коштів залишилася б решта коштів у розмірі 797 994 грн, які невідомо куди витрачені, відповідно ймовірно ці кошти були приховані позивачкою або витрачені не в інтересах сім`ї.

Крім того вважає, що копії квитанцій на придбання техніки для сина не можуть братися судом до уваги та вважатися такими, що витрачені в інтересах сім`ї, адже свою частину коштів на потреби сина скаржник має сплатити відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року у справі № 759/761/23 про стягнення з нього аліментів на користь позивачки.

Вказує, що позивачка довідалася про порушення свого права на особисту приватну власність 30 листопада 2018 року, а отже перебіг строку позовної давності розпочався з 30 листопада 2018 року і закінчився 30 листопада 2011 року. (Позовна заява датована 01 червня 2023 року).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року - без змін.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що оскаржуване рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні адвокат Богдан І.О. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представниця адвокат Свиреденко В.М. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити судове рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 442/8047/16-ц).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Зі справи убачається, що сторони з 30 жовтня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року (а.с. 19, 92-97 т.1).

Від шлюбу сторони мають дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 20, 21 т.1).

Установлено, що згідно договору купівлі-продажу від 30 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чмирук О.В. ОСОБА_2 була придбана земельна ділянка, кадастровий № :01:005:0019, площею 0,1497 га; категорія земель: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 41652грн (а.с. 27-29 т.1).

Цього ж дня також ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 461,4 м.кв., житловою 199,2 м.кв. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 922 800 грн (а.с. 32-34 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2018 року ОСОБА_5 продав кв. АДРЕСА_4 за 1 666 458 грн (а.с. 39-42 т.1)

Згідно розписки від 16 листопада 2018 року ОСОБА_2 взяла у борг у свого батька ОСОБА_5 кошти в сумі 1 666 458 грн для придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані кошти отримано від продажу ОСОБА_5 кв. АДРЕСА_4 Відповідно до власноруч написаної розписки, вказану грошову суму позивачка гарантувала повернути батьку до 31 березня 2023 року (а.с. 43 т.1).

Відповідно до справи, 24 березня 2023 року батько позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 згідно договору, посвідченого в нотаріальному порядку, подарував позивачу грошові кошти у сумі 1 666 458 грн (а.с. 44-45 т.1).

Окрім того афідевітом, складеним ОСОБА_5 посвідченим приватним нотаріусом КМНО Виноградовою А.І., останній підтвердив під присягою, що грошові кошти від продажу квартири в сумі 1 666 458 грн він дозволив дочці використати на придбання в особисту власність житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які були отримані від продажу належної йому квартири за адресою: АДРЕСА_3 та використані для придбання земельної ділянки та житлового будинку в особисту власність позивачки (а.с. 46-47 т.1).

Отже, зі справи убачається, що земельна ділянка, кадастровий № :01:005:0019, площею 0,1497 га. та житловий будинок, загальною площею 461,4 м. кв. в АДРЕСА_1 , були придбані 30 листопада 018 року згідно нотаріально-посвідчених договорів купівлі-продажу, зареєстровані за позивачкою ОСОБА_2 (а.с. 31, 36 т.1).

Також встановлено та не заперечується сторонами, що причеп бортовий марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 придбано у шлюбі за спільні кошти, а отже він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя тому відповідно підлягає поділу в рівних частках.

Вирішуючи спір районний суд виходив з підстав доведеності первісних вимог та відсутності доказів на спростування відповідачем заявлених позивачкою вимог, що слугувало підставою для відмови в зустрічному позові.

З такими висновками погоджується й колегія суддів, враховуючи наступне.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини 1 статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини 1 статті 57 СК України та вказано, що "у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: "статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: "відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують".

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина 3 статті 89 ЦПК України).

Так, заявляючи вимоги про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 вказувала, що придбання вказаного майна, хоч і було здійснено під час шлюбу з ОСОБА_1 , проте на нього кошти були взяті у борг у її батька.

Перевіряючи вказані обставини, районним судом було обґрунтовано встановлено, що об`єкти нерухомого майна земельна ділянка та житловий будинок АДРЕСА_5 , були придбані 30 листопада 2018 року згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу та зареєстровані за позивачкою ОСОБА_2 .

Кошти на придбання вищевказаного майна були надані батьком позивачки від продажу 16 листопада 2018 року належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_4 за 1 666 458 грн.

Відповідно до власноруч написаної розписки, вказану грошову суму отримала позивачка з визначення дати повернення суми до 31 березня 2023 року.

Убачається, що 24 березня 2023 року батько позивачки ОСОБА_5 згідно договору, посвідченого в нотаріальному порядку, подарував ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 666 458 грн.

При цьому, 24 березня 2023 року ОСОБА_5 афідевітом, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Виноградовою А.І. підтвердив під присягою, що грошові кошти від продажу квартири в сумі 1 666 458 грн він дозволив дочці використати на придбання в особисту власність житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які були отримані від продажу належної йому квартири АДРЕСА_6 та використані для придбання земельної ділянки та житлового будинку в особисту власність позивача.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

При цьому в суді першої інстанції був допитаний ОСОБА_5 в якості свідка, який підтвердив факт дарування грошових коштів та пояснив, що надавав їх для придбання житлового будинку та земельної ділянки в особисту власність доньки ОСОБА_2 .

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - син сторін, також пояснили, що ОСОБА_1 ніколи не мав власних заощаджень, які б давали можливість придбати об`єкти нерухомого майна. А житловий будинок та земельну ділянку було придбано за грошові кошти, які подаровані позивачці батьком, відповідно є її власністю.

Доводи апеляційної скарги про те відповідач не знав, що кошти на придбання отримані від батька позивачки, а також те, що житловий будинок та земельну ділянку придбано не в особисту приватну власність, а у спільну сумісну власність подружжя за наданою відповідачем нотаріальною згодою, колегія суддів оцінює критично.

Так, відповідач при наданні згоди на купівлю нерухомого майна, що вимагалась при посвідченні їх в нотаріальному порядку, зазначив, що погоджується з тим, щоб умови договорів визначалися дружиною самостійно та вказав, що такі правочини відповідають інтересам сім`ї (а.с. 68 т.1).

Однак, договори купівлі-продажу, та згода ОСОБА_1 не містить інформації про придбання майна за спільні кошти подружжя.

Наявність заяви ОСОБА_1 про надання згоди на придбання спірного нерухомого майна, не підтверджує право спільної сумісної власності сторін на вказане майно.

З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 про необхідність застосування у цій справі правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 03 червня 2024року у справі № 712/3590/22, остільки обставини справи не є подібними.

Так, у справі № 712/3590/22 сторона спору, надаючи згоду на придбання майна, зазначила конкретно про те, що «вказана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, остільки купується моїм чоловіком під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя».

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що зазначене спірне нерухоме майно придбано за особисті кошти ОСОБА_2 .

Факт придбання спірного нерухомого майна у період шлюбу за обставин цієї справи не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки судом достеменно встановлено, що спірне нерухоме майно придбано хоча й у період шлюбу, проте за особисті кошти ОСОБА_2 , які згідно матеріалів справи були надані її батьком спочатку у борг, а потім шляхом їх дарування, а тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , за особисті кошти якої воно придбане.

Отже, дотримуючись норм матеріального права, зокрема статті 60 СК України, суд першої інстанції з`ясував походження коштів, за які придбано спірні житловий будинок та земельна ділянка та ухвалив рішення про визнання даного майна особистою приватною власністю позивачки та обґрунтовано припинив право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на земельну ділянку та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

А тому районний суд обґрунтовано відмовив в частині зустрічних позовних вимог щодо поділу земельної ділянки та житлового будинку.

Що стосується вимог про поділ причепа бортового марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , то сторонами в судовому засіданні районного суду не заперечувався факт придбання причепа бортового марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 в період шлюбу.

При цьому в зустрічному позові щодо вказаного майна ОСОБА_1 не заявлялося вимог.

З огляду на що колегія суддів погоджується з висновком районного суду про визнання за сторонами права власності за кожним на частини причепа бортового марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Щодо вимог про визнання права власності на 1/2 частину легкового автомобіля SSA№G YO№G, номер кузова НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 та право власності на 1/2 частину спільних коштів у сумі 255 000 грн , що становить 6800 доларів США, варто зазначити наступне.

Зі справи убачається, що відповідно до договору купівлі-продажу 8041/2023/3669777 від 22 лютого 2023 року автомобіль SSA№G YO№G було продано ОСОБА_2 за ціною, визначеною за домовленістю сторін розміром 30 000 грн (а.с. 98-99 т.1).

Даний договір є чинним та не оспорювався ОСОБА_1 , а тому вимога про поділ вказаного автомобіля є безпідставною, про що обґрунтовано зроблено висновок районним судом та надано оцінку вказаним обставинам.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна, відчуження без письмової згоди одного із подружжя суди мають виходити з права одного із подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Отже, за наведених обставин при поділі спільного майна враховується вартість майна, що використана проти волі одного із подружжя та не в інтересах сім`ї.

Між тим, з урахуванням викладеного у справі вимог не заявлено, а в силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом і передбачених цим Кодексом випадках.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про не врахування наявності у подружжя власних коштів, зокрема отриманих від продажу належної ОСОБА_1 земельної ділянки у 2016 році згідно договору купівлі-продажу від 08 вересня 2016 року за реєстром № 5260.

Так, відповідно до даних договору продаж земельної ділянки ОСОБА_1 вчинено за 95 000 грн.

Між тим з урахуванням встановлених обставин та того, що реалізація квартири батька позивачки за первісним позовом та придбання об`єктів нерухомого майна згідно договорів купівлі-продажу від 30 листопада 2018 року, на які претендує відповідач ОСОБА_1 , відбулися з проміжком часу у 14 днів, що дає підстави стверджувати, що вони дійсно були придбані саме за кошти від продажу квартири ОСОБА_5 , які в подальшому подаровані ним ОСОБА_2 . Тому твердження скаржника є неспроможними і такими що не спростовують висновку суду першої інстанції щодо джерела походження коштів на придбання спірного майна.

Обґрунтовано відмовлено районним судом й у задоволенні вимог зустрічного позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спільних коштів у сумі 255 000 грн, що становить 6800 доларів США, отриманих від продажу автомобіля ВАЗ 2121 та квадроцикла та стягнення з ОСОБА_2 на його користь їх частини в сумі 127 500 грн.

Так, матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 передав грошові кошти в сумі 6 800 дол США ОСОБА_2 в період їх шлюбу.

У справі відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 витратила отримані в період шлюбу від іншого подружжя грошові кошти від продажу рухомого майна не в інтересах сім`ї та приховала їх від позивача за зустрічним позовом. Таких доказів до суду не надано.

При цьому, районний суд правомірно керувався висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 відповідно до якого лише у випадку, якщо буде встановлено, що один із подружжя здійснив відчуження майна чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, то лише таке майно або його вартість враховується при поділі.

Доказів на підтвердження зазначених обставин у цій справі не здобуто.

Безпідставним є також довід скарги про відмову у задоволенні вказаних позовних вимогпро визнання права особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку та припинення права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку з тих підстав, що позов подано до суду поза межами строку позовної давності.

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року в справі № 203/304/17.

Убачається, що спірне нерухоме майно набуте сторонами у період шлюбу, проте презумпція спільної сумісної власності щодо нього спростована ОСОБА_2 ..

За таких обставин суд першої інстанції правомірно зробив висновок про відсутність правових підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позивач не пропустила строк звернення до суду з позовом, в той час як початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту виникнення спору між сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку, що при ухваленні рішення суду були неправильно застосовані норми матеріального права та не додержано вимог норм процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: