УХВАЛА

25 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 465/256/22

провадження № 61-2224ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Високий Замок» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Високий Замок» про стягнення компенсації за порушення авторського права,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «Видавничий дім «Високий Замок» компенсацію за порушення авторського права в розмірі 24 000 грн.

Позов обґрунтував тим, що він є відомим художником та дизайнером, який створив та оприлюднив ІНФОРМАЦІЯ_3 на своїй веб-сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» малюнок з авторським підписом « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який є художньою алегорією на тему так званої «ІНФОРМАЦІЯ_2» щодо вирішення військового конфлікту на Донбасі.

У вересні 2021 року був виявлений номер газети «Високий замок» НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_4, в якому на першій сторінці розміщено малюнок під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з підписом « ОСОБА_3 », однак, без оригінального підпису «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Вказував, що всі авторські права на малюнок належать йому і він не надавав дозволу засновнику та видавцю газети «Високий замок» - ТОВ «Видавничий дім «Високий Замок» на використання вказаного малюнка.

Позивач звертався до ТОВ «Видавничий дім «Високий Замок» із претензією щодо порушення авторського майнового права, однак, у відповідь отримав лист у якому вказано, що відповідач має право вільно використовувати твір без згоди автора на підставі пункту 3 частини першої статті 21 Закону України «Про авторське право і суміжні права». 04 листопада 2021 року ОСОБА_1 надіслав ще одну претензію № 69-11/21 про порушення авторського права, в якій детально роз`яснив про безпідставність посилання відповідача на пункт 3 частини першої статті 21 Закону України «Про авторське право і суміжні права», але відповіді на таку претензію не отримав.

Стверджував, що не укладав з відповідачем авторського договору на опублікування малюнка в газеті і ТОВ «Видавничий дім «Високий Замок» не виплачував позивачу гонорару за використання його твору.

Вказував, що розмір авторської винагороди за надання дозволу на одноразове використання твору в друкованому виданні становить 8 000 грн, та оскільки дії відповідача щодо порушення його авторського права є умисними, компенсація за таке порушення має бути стягнута у трикратному розмірі винагороди у сумі 24 000 грн.

Франківський районний суд м. Львова від 05 лютого 2024 року позов задовольнив.

Стягнув з ТОВ «Видавничий дім «Високий Замок» на користь ОСОБА_1 компенсацію за порушення його авторських прав в розмірі 24 000 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Львівський апеляційний суд постановою від 22 січня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Видавничий дім «Високий Замок» залишив без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2024 року залишив без змін.

21 лютого 2025 року ТОВ «Видавничий дім «Високий Замок» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 січня 2025 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення компенсації за порушення авторського права, ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 30 = 90 840,00 грн) та становить 24 000 грн.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Високий Замок» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Високий Замок» про стягнення компенсації за порушення авторського права.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко