Провадження №: 2/755/2570/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2025 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Коваленко І.В.,

при секретарі судового засідання - Назаровій І.В.,

розглянувши в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам,

в с т а н о в и в:

05 грудня 2024 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Балаєва Леся Анатоліївна, звернулась до Дніпровського районного суду міста з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам, відповідно до якої просила:

«Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по аліментам на утримання дочки до повноліття ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за період з 01.01.21 по 31.12.22 в сумі 125 496,00 грн. та судові витрати в розмірі 20 000,00 грн на послуги адвоката.»

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач посилається на наступне, що з 5 жовтня 1991 року сторони перебувають у шлюбі. У шлюбі народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З часом подружні стосунки подружжя стали погіршуватись. З 2015 року за квартиру платила тільки позивач, також діти потроху почали заробляти гроші і також допомагали з оплатою. Відповідач перестав платити за квартиру взагалі. Відповідач перестав проживати з дружиною та дітьми, припинив надавати кошти для розвитку дитини (найменшої дочки) та на її життєві потреби. Відповідач дуже мало приймав участь у вихованні дітей, фактично цим займалась позивач. Відповідач ніколи не навідував дітей, коли вони лежали у лікарні, зокрема коли дочкам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 робили операції по апендиксу у 2011, 2012 році, батько до них навіть не приїхав в лікарню, казав, що медицина безкоштовна. Позивачці доводилось закладати золото в ломбарді, позичати гроші у людей. Також гроші за борги допомагали повертати батьки Позивачки. Таким чином шлюбні відносини подружжя фактично припинились з 2015 року, а із 2021 року припинилось спільне проживання подружжя. Відповідач фактично не проживав в квартирі по АДРЕСА_1 . Весь цей час з 2021 року Відповідач фактично проживає в будинку по АДРЕСА_2 , який він отримав в дар від матері, де проживає і зараз. Після початку війни Позивачка з дітьми виїхала у Францію на 5 місяців. В цей час Відповідач періодично приходив в квартиру по АДРЕСА_3 , користувався цією квартирою, але не платив нічого. 26 тисяч грн. боргу, які накопичитись за період першого року війни, сплатили Позивачка та діти. З 2021 року Відповідач не давав кошти, не платив аліменти на утримання найменшої дочки ОСОБА_3 , знаючи що вона в дитинстві була інвалідом. На останній день народження, тобто на її 18-річчя найменшої дочки відповідач нічого їй не подарував. При цьому, відповідач працює в охороні в Комунальному підприємстві «Київський метрополітен». Заробітна плата в Києві (по регіону) за 2022 р. складала 21347 грн., а за 2021 рік -20 455 грн. Якщо по виконавчому листу розмір аліментів складає 1/4 частину від доходу, то якщо батько працює і проживає в м.Києві, щомісячна сума аліментів за 2022 роки складала (21347:4) 5336,75 грн. На початку 2023 року найменшій дочці подружжя виповнилось 18 років. Також Відповідач протягом двох років до повноліття найменшої дочки не оплачував аліменти на молодшу дочку ОСОБА_3 з розрахунку середньої ставки аліментів по регіону складає: 5336,75 х 12 = 64041 грн. (за 2022 рік), 5113,75 х 12 = 61365 грн (за 2021 рік). Разом за 2 роки 64041 грн. + 61365 грн =125 496 грн. Таким чином, позивач зазначала, що відповідач, будучи батьком наймолодшої дочки ОСОБА_3 , не сплачував аліменти або кошти на потреби найменшій дочці, всупереч ст. 141 Сімейного Кодексу України.

05 грудня 2024 року в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Коваленко І.В.

09 грудня 2024 року на виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України судом зроблено запит до органу реєстрації місця проживання щодо відповідача.

25 грудня 2024 року, згідно ч.7 ст. 187 ЦПК України, з відділу з питань реєстрації проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА отримана інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків не більше ніж сім днів з дня отримання копії ухвали.

13.01.2025 року (вх.№ 1766) через систему «Електронний суд» представник позивача - адвокат Балаєва Л.А. подала до суду додаткові пояснення у справі до суду заяву на виконання ухвали суду від 27.12.2024 року, до якої долучено скріншоти наступних документів: квитанції про сплату судового збору; свідоцтва про право власності на житло; закордонного паспорту ОСОБА_3 ; заповіту; довідки №491 від 03.12.24; довідки №492 від 03.12.24 р.; платіжних доручень про сплату житлово-комунальних послуг; техпаспорту на будинок; інших документів, викладених іноземною мовою без їх перекладу на державну мову.

З урахуванням поданих письмових пояснень, позивач просила суд:

«Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) аліменти за 2021-2022 роки в сумі 74 650,05 грн. на ОСОБА_3 , які відповідач ухилявся виплачувати до повноліття дочки, а також стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 20 000,00 грн на послуги адвоката та судовий збір в сумі 747 грн.»

У додаткових поясненнях позивачка зазначала, що вона не могла подати позовну заяву про стягнення з відповідача аліментів на неповнолітню доньку на початку 2022 року, оскільки почалась повномасштабна війна, і Позивач з трьома дочками виїхала до Республіки Франція, скориставшись тимчасовим захистом цієї країни. Відповідач залишився в Україні. Перші пів року війни суди працювали з перебоями, у Франції сім`ї допомагав зять Позивачки, який взяв на себе витрати по перебуванню за кордоном. Але зазначена обставина не звільняє батька дитини від його обов`язків, встановлених законодавством. Коли Позивачка зверталась до Відповідача з проханням надати якісь кошти, він завжди говорив, що грошей в нього немає, весь час посилався на відсутність коштів, навіть не сплачував за квартплату нічого в квартирі, де проживає Позивачка та спільні діти і зареєстрований Відповідач. Позивачка з дочкою повернулись із Франції тільки в липні 2022 року. Позивачка зверталась до Відповідача про допомогу, Відповідач ухилявся від сплати, посилався на відсутність грошей, не надавав грошей ні в 2021 році, ні в 2022 році. Від надання допомоги, аліментів ухилявся, на вісімнадцятиріччя навіть не надав найменшій дочці ОСОБА_7 подарунок, привітав СМС-кою, матеріальними проблемами та потребами дочки не цікавився. Відповідач не проживає з сім`єю, має іншу жінку, з якою їздить на курорти. Розлад в сім`ї стався давно, раніше, коли діти сторін росли, всі разом їздили до Відповідача в будинок, де вирощували город і мали господарство. Але з певного часу Відповідач вигнав дітей та Позивачку з цього будинку в селі Пашківка, Фастівського району, Київської області, сказав що туди їздити більш не потрібно, це все його, і він там буде сам. Опісля Позивачка дізналась, що в її відсутність Відповідач приводить в будинок іншу жінку. Оскільки подружжя фактично посварилось, спілкування між сторонами цього позову фактично обмежене. Позивачка вказувала, що перед зверненням до суду з цим позовом, попередньо до суду за стягненням аліментів не зверталась через війну та пов`язані з нею обставини. Отже, мова йде про визначення суми самої заборгованості, а не стягнення заборгованості. Питання стягнення аліментів за минулий час та стягнення заборгованості за аліментами врегульовано статтею 194 Сімейного кодексу України. Позивач звертається до суду за стягненням аліментів з Відповідача за 2021 та 2022 роки, тобто за період, за який Відповідач не надавав ніякої матеріальної допомоги своїй неповнолітній на той час дочці, право на отримання яких ОСОБА_3 не втратила, і право на які забезпечено їй статтею 191 Сімейного кодексу України. Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду в інтересах своєї дочки ОСОБА_3 . В зв`язку з тим, що Позивач звернулась до суду за стягненням аліментів, які Відповідач не сплачував, не надавав ніякої матеріальної допомоги неповнолітній дочці, Позивач обрала подання позову про стягнення аліментів як єдиний спосіб захисту права своєї дочки на матеріальну допомогу від батька, встановлену статтею 180 Сімейного кодексу України. Оскільки відповідно до ст.188 Сімейного кодексу України Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Відповідач від сплати аліментів за рішенням суд не звільнявся. Позивач, посилаючись на Довідки КП «Київський метрополітен» №491, 492 від 03.12.24 року з місця роботи відповідача, вказувала, що за 2021 рік відповідач отримав дохід в сумі 166 829,12 грн, за 2022 рік - 131 771,10 грн, що загалом складає 298 600, 22 грн., однак з отриманого доходу неповнолітній дочці він не надав жодної копійки ні на харчування, ні на одяг, ні на розвиток. Крім того, Відповідач має на праві власності будинок в селі, город, землю сільськогосподарського призначення, яку здає в оренду, отримує прибуток. На прохання Позивачки виділити частину коштів на дочку, не реагує. Оскільки на одну дитину стягуються в розмірі 1/4 заробітку, позивач просила стягнути за 2 роки до повноліття дочки 1/4 доходу, а саме: 298 600, 22 х 1/4 = 74 650,05 грн.

17.01.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_2 відзив на позов не подав. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду неврученим з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «за закінченням терміну зберігання».

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог.

За змістом ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом.

Суд надіслав копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів на останню відому адресу реєстрації відповідача. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.

Будь-яких письмових заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 05 жовтня 1991 року відділом ЗАГСу Мінської районної ради народних депутатів м.Києва, актовий запис № 1893, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_4 . (а.с.15)

Від шлюбу сторони мають трьох повнолітніх дітей: - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с.15-17)

Позов пред`явлений до суду 29.11.2024 (день подання позовної заяви до відділення «Укрпошти»), тобто на момент звернення позивача до суду найстаршій доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вже виповнилося повних 18 років.

Так, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти за 2021-2022 роки в сумі 74 650,05 грн. на ОСОБА_3 , які відповідач ухилявся виплачувати до повноліття дочки.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Виходячи з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Відповідно до ч.6 ст.6 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. ( ч. 1 та ч. 9 ст. 7 СК України).

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способом виконання батьками обов`язку утримувати дитину є певна сукупність дій або ж одна дія, прийом або система прийомів, які дають можливість досягти визначеного результату - забезпечення реалізації права дитини на достатній життєвий рівень.

Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 Сімейного кодексу України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 Сімейного кодексу України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків).

Натомість, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що нею отримувались від відповідача аліменти у будь-який спосіб, визначений Сімейним кодексом України.

Підставою звернення до суду з даним позовом є те, що відповідач не з 2021 року не виконував свого обов`язку по утриманню дитини - не сплачував аліменти на утримання доньки, а тому, на думку позивача, вона має право на стягнення з відповідача заборгованості по аліментам в порядку частини 2 статті 191, частини 4 статті 194 Сімейного кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим за наявності таких умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувалися; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

При цьому під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Факт ухилення від надання утримання може мати місце в тому випадку, якщо особа має у своєму розпорядженні кошти, але не бажає їх надавати.

Ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях (бездіяльності) відповідача. Тому позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів на підтвердження обставин того, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення відповідача від їх сплати.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особа, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам, оскільки за наявними матеріалами та поданими доказами, виходячи з положень ст. 13 ЦПК України, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої доньки за 2021-2022 роки.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 180, 181, 182, 189 Сімейного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 206, 223, 259, 263-265, 273, 280, 284, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя: