КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 761/10353/24-ц

номер провадження 22-ц/824/5461/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник відповідача Лук`янович В.О. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року /суддя Литвинова І.В./

у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного бюро розслідувань про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача компенсацію моральної і матеріальної шкоди у розмірі 1 000 021, 50 грн, з яких 21, 50 грн - витрати на відправлення поштової кореспонденції, 1 000 000, 00 грн - відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 149-156/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, з урахуванням обставин, викладених у позові. Наголошував, що в позовній заяві він надав докази підтвердження факту неправомірних дій відповідача, заподіяння моральної шкоди, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача, в якій грошовій сумі та чим він керувався. Вказував, що підставою звільнення від доказування є ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 28.04.2021 року по справі №761/14718/21 де встановлено, що після його звернення з заявою про вчинення кримінального правопорушення, відповідні відомості про кримінальне правопорушення не були внесені уповноваженою особою Державного бюро розслідувань до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що є порушенням вимог КПК України. Зазначав, що судом першої інстанції порушено як норми Конституції України, так і ЦК України. На підставі ст. 55 Конституції України вказував, що суд зобов`язаний був захистити його права гарантовані ст.56 Конституції України і задовольнити його позов.

Представник ДБР Лук`янович В.О. звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність її доводів. Вказувала, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями посадових осіб ДБР, про які вказано у його позові, та настанням шкоди. Сама по собі констатація факту неналежного розгляду заяви ОСОБА_2 не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин цієї справи у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством його права поновлено: ухвалою слідчого судді про зобов`язання внести відомості до ЄРДР, на виконання якої 05.10.2021 внесені відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 у кримінальному провадженні № 0000500, проведено комплекс кримінально-процесуальних дій та 11.03.2022 провадження у справі закрито через відсутність складу кримінального правопорушення. Оскаржене рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2024 у справі № 761/10353/24 є законним та обґрунтованим, ухвалене у цілковитій відповідності до згаданих висновків Верховного Суду, з дотриманням норм процесуального права (статті 12, 76 - 81 ЦПК України) та правильним застосуванням норм матеріального права (статті 1173, 1174 ЦК України).

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином через систему «Електронний суд», тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звертався до Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 08 квітня 2021 року, у якій просив відкрити кримінальне провадження за статтями 364, 366, 382 КК України відносно судді Сокальського районного суду Львівської області Пахут С.О., який постановив ухвалу від 28 вересня 2011 року у справі № 2-1214/11, ухвалу від 22 травня 2014 року у справі № 1321/1713/2012, якими, на переконання заявника, завдав йому шкоду у розмірі 100 000, 00 грн.

20 квітня 2021 року позивачеві надано відповідь з ДБР від 14 квітня 2021 року за вих. № 1418зкп/10-16-06-6382/21, якою повідомлено, що заяву від 08 квітня 2021 року направлено за належністю для організації розгляду до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові.

Невнесення відомостей до ЄРДР позивач оскаржив у Шевченківському районному суді м. Києва.

Ухвалою слідчого судді від 28 квітня 2021 року у справі № 761/14718/21 задоволено частково скаргу ОСОБА_2 : зобов`язано уповноважену особу Державного бюро розслідувань виконати вимоги частини першої ст. 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_2 від 08 квітня 2021 року, яку отримано уповноваженою особою Державного бюро розслідувань 12 квітня 2021 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; відмовлено у частині прохання визнати протиправною бездіяльність уповноважених осіб Державного бюро розслідувань.

04 червня 2021 року ТУ ДБР, розташованого у м. Львів, внесено до ЄДРД відомості із заяви ОСОБА_2 за № 0000183.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 19 Конституції України, про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Встановлено, що позивач подав заяву про вчинення кримінального правопорушення до ДБР, уповноваженими особами якого не було внесено відомості до ЄДРД, а направлено заяву до ТУ ДБР, розташованого у м. Львів, яке згодом внесло відомості згідно з ст. 214 КПК України.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

У силу ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

При цьому, згідно пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Як передбачає пункт 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №915/1015/16 від 25 червня 2018 року у справі № 916/1991/17 від 12 червня 2018 року у справі № 908/999/17.

Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2018 року у справі №335/11779/16-ц зазначив, що сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Відтак, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий зв`язок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звернувшись зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України, позивач реалізував право на оскарження дій Державного бюро розслідувань, яке в подальшому виконало ухвалу слідчого судді.

Так, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

У разі задоволення судом скарги особи стосовно бездіяльності правоохоронного органу або зобов`язання внести певні відомості до ЄРДР, такий факт може свідчити виключно про наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб правоохоронного органу, однак це не може свідчити про незаконність їх діяльності, як такої.

Вищезазначених висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 641/2198/17, від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 21 лютого 2020 року у справі № 521/2951/17.

При цьому, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц зазначено, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню у відповідності до статей 23, 1167, 1174 ЦК України

З врахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наведенні позивачем обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, а доводи позивача не свідчать про завдання останньому моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку визначену законодавством.

Доводи апеляційної скарги, про те, що підставою звільнення від доказування є ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 28.04.2021 року по справі №761/14718/21 де встановлено, що після його звернення з заявою про вчинення кримінального правопорушення, відповідні відомості про кримінальне правопорушення не були внесені уповноваженою особою Державного бюро розслідувань до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не ґрунтуються на вимогах закону. В даному порядку права заявника захищені у порядку КПК України, а все інше підлягає доказуванню.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями посадових осіб ДБР, про які вказано у його позові, та настанням шкоди. Сама по собі констатація факту неналежного розгляду заяви ОСОБА_2 не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин цієї справи у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством його права поновлено. В подальшому у кримінальному провадженні №0000500, проведено комплекс кримінально-процесуальних дій та 11.03.2022 р. провадження у справі закрито через відсутність складу кримінального правопорушення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: