Дата документу 18.02.2025 Справа № 331/3223/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 331/3223/24 Головуючий у І інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/362/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами Запорізької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури, суду,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив, до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури, суду.

В обґрунтування позову зазначав, що 29.08.2014 та 20.01.2015 були відкриті кримінальні провадження №0000011 та №0000025 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.191 КК України.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2017 у справі № 335/5277/15-к ОСОБА_1 визнано невинуватим за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191 КК України, і виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27.03.2018 апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2017 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2021 у справі №335/5277/15-к ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади на комунальних та державних підприємствах строком на 1 рік.

Не погодившись із зазначеним вироком суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10.05.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2021 скасовано; провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України у зв`язку з відсутню в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.191 КК України.

Прокурор подав касаційну скаргу на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10.05.2023.

Постановою Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 335/5722/15-к касаційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10.05.2023 без змін.

Таким чином, з 29.08.2014 до 29.02.2024, упродовж повних 114 місяців, позивач перебував під незаконним слідством та судом.

Посилаючись на означені обставини, з урахуванням уточненого позову від 18 липня 2024 року, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Череп М.О. просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунка Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану Запорізькою обласною прокуратурою, в розмірі 3000000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3000000 гривень.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь держави судовий збір в розмірі 7570 гривень.

Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь держави судовий збір в розмірі 7570 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить змінитирішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши стягнутий розмір моральної шкоди на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України; змінити рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року в частині стягнення судового збору, зазначивши замість відповідачів у справі належного боржника Державу Україна; компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

На думку Прокуратури, суд першої інстанції в частині задоволених позовних вимог дійшов необґрунтованих висновків про наявність підстав для стягнення на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 300000 грн, з огляду на мінімальний розмір відшкодування, гарантований державою, в сумі 808266,67 грн за 101 місяць та 1 день. Висновок суду першої інстанції про стягнення на користь позивача коштів, надміру зазначеного розміру є безпідставним.

Також не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У судовому засіданні прокурор Галагуз М.О. та представникДержавної казначейської служби України Орлова О.О. наполягали на задоволенні апеляційних скарг та зміні оскаржуваного рішення суду в частині розміру стягнення морального відшкодування та в частині визначення конкретного органу для такого стягнення.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Лихосенко Є.О. заперечували проти задоволення апеляційних скарг, оскаржуване рішення просили залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою встановлено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що перебування позивача під незаконним слідством та судом, що тривало понад 9 років, безумовно порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості, тому заявлена позивачем сума моральної шкоди у розмірі 3000000 грн є достатньою та справедливою компенсацією за спричинену йому моральну шкоду. Для підрахунку вказаної суми суд першої інстанції взяв до уваги розрахунок втрат доходів позивача за 65,5 місяців, в розмірі 1830321 грн та 5067 грн щомісячно утриманих із заробітної плати позивача.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди, вважає його завищеним. Крім того, стягнення моральної шкоди, до розміру якої зараховано відшкодування матеріальних втрат позивача, не відповідає вимогам процесуального та матеріального права.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровав кримінальні провадження № 000001; від 29 серпня 2014 року та № 0000025 від 20 січня 2015 року за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

04 грудня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України у кримінальному провадженні № 0000011 від 29 серпня 2014 року ( а.с.86-89).

27 квітня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України у кримінальному провадженні № 0000025 від 20 січня 2015 року (а.с.94-98).

За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000011 прокурором прокуратури м. Запоріжжя Гресь Д.Ю затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 191 КК України, який 29 січня 2015 року скеровано для розгляду до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (а.с.90-93).

За результатами досудового розслідування у кримінальному: провадженні № 0000025 прокурором прокуратури м. Запоріжжя Гресь Д.Ю. затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 191 КК України, який 29 травня 2015 року скеровано для розгляду до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (а.с.99-102).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2015 року у справі № 335/5277/15-к вказані кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 191 КК України об`єднані в одне провадження.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2017 року у справі № 335/5277/15-к ОСОБА_1 визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.191 КК України, і виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 березня 2018 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2017 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, та призначено покарання у вигляді одного року обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади на комунальних та державних підприємствах строкові на один рік (а.с.9-14).

На підставі ст. 49, ч. 4 ст. 74 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягненню до кримінальної відповідальності.

Об`єднані кримінальні провадження № 0000011 від 29 серпня 2014 року та № 0000025 від 20 січня 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, закрито.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 травня 2023 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 грудня 2021 року скасовано. Кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України, у зв`язку із відсутню в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.191 КК України (а.с. 15-25).

Постановою Верховного Суду від 29 лютого 2024 року ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10.05.2023 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, без задоволення (а.с.26-29).

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством і судом у період з 04 грудня 2014 року (дата повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 0000011 від 29 серпня 2014 року) до 10 травня 2023 року (дата ухвалення рішення апеляційним судом про закриття провадження у кримінальній справі за п. 2 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України), що становить 101 місяць та 1 день.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 266/94-ВР.

У статті 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі моральна шкода.

У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У Рішенні від 27 жовтня 1999 року № 9-рп/99 у справі № 1-15/99 Конституційний Суд України зазначив, що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) притягнення до кримінальної відповідальності стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з частинами першоючетвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22) зазначено, що Закон № 266/94-ВР пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, який включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умови виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21). Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації. Судом першої інстанції встановлено, що кримінальне переслідування позивача припинено з реабілітуючих підстав, оскільки його вина у вчиненні злочинів не була доведена у встановленому законом порядку, про що свідчить постановлений щодо нього виправдувальний вирок суду.

У частині першій та другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), на яку послався заявник у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 30 вересня 2022 року у справі № 753/4724/21 (провадження № 61-947св22), від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22) зазначено, що «статтею 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення».

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

Законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом (див. постанову Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 199/1800/22 (провадження № 61-12515св22)).

Водночас законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 (провадження № 14-298цс18)).

Строк розгляду справи судом касаційної інстанції не входить у період перебування особи під слідством та судом. Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 95/692/17 (провадження № 61-7534св18) та від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 19 жовтня 2022 року у справі № 947/3673/20 (провадження № 61-14285св21).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

За обставинами цієї справи суд першої інстанції встановив, що внаслідок незаконних дій та рішень органів досудового слідства, прокуратури і суду позивач незаконно перебував під вартою 101 місяць та 1 день.

Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про помилковість доводів позивача щодо його права на відшкодування моральної шкоди за 114 місяців, оскільки період часу, протягом якого здійснювався перегляд судових рішень, якими особа була незаконно визнана винною у вчиненні злочинів, охоплюється поняттям «перебування під слідством і судом», а право на відшкодування моральної шкоди виникає в особи після повної її реабілітації.

З огляду на вищевикладене, незрозумілою для апеляційного суду є позиція місцевого суду про повне задоволення позовних вимог.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, проте розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Як вже зазначено вище, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Таким чином, на суд покладається обов`язок з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» з 1 квітня 2024 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 8000 гривень.

Вирішуючи спір у частині визначення розміру моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, встановив, що загальний строк перебування позивача під судом та слідством становить 101 місяць. З урахуванням зазначеного, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , який гарантовано державою становить 808000 гривень та розраховано таким шляхом: 101* 8000= 808000.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду про збільшення розміру відшкодування до 3000000 грн оскільки такий розмір не є підтвердженим, розумним та обґрунтованим.

Так, позивач зазначав про мінімальний розмір шкоди, з розрахунку його перебування під вартою упродовж 114 місяців х 8000 грн = 912000 грн, що не відповідає дійсності.

Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути на його користь тільки моральну шкоду, однак надав суду розрахунок втраченої заробітної плати в розмірі 1830320,76 грн, а також 5067 грн щомісячних утримань з його заробітної плати, що по своїй суті, є матеріальною шкодою, відшкодування якої, хоч і передбачено п. 1 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», проте задоволення позову в цій частині виходить за межі позовних вимог, оскільки вимогу про відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1 не заявляв.

Враховуючи обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування під судом і слідством (101 місяць та 1 день), глибину душевних страждань позивача, колегія суддів вважає достатньою суму відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в мінімальному розмірі - 808266,67 грн за 101 місяць та 1 день (101 місяць х 8000 грн = 808000 грн; 1 день = 8000 /30 = 266,67 грн). Апеляційний суд вважає, що ця сума буде достатньою для компенсації негативних наслідків морального характеру і не призведе до безпідставного збагачення. Позивач не довів належними і достатніми доказами такої глибини моральних страждань, погіршення здоров`я, зміни нормального способу життєдіяльності, що знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з протиправними діями відповідача, які б давали можливість призначити суму відшкодування у більшому розмірі, ніж мінімальний гарантований законом розмір.

Крім того колегія суддів зауважує, що відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21).

Отже, помилковим є зазначення в резолютивній частині рішення суду першої інстанції конкретного органу, з якого здійснюватиметься стягнення - Державної казначейської служби України.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 296/4623/19 (провадження № 61-18635св21).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг щодо невідповідності висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, тому, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року слід скасувати та увалити нову постанову про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів задовольняє апеляційні скарги, Запорізька обласна прокуратура та Державна казначейська служби України мають право на відшкодування суми судового збору, сплаченого за подання апеляційних скарг.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, такі суми слід компенсувати відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року у цій справі скасувати. Ухвалити нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури, суду задовольнити частково.

«Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 808266 (вісімсот вісім тисяч двісті шістдесят шість) гривень 67 копійок.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.»

Компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на користь Запорізької обласної прокуратури судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 22710 (двадцять дві тисячі сімсот десять) гривень.

Компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на користь Державної казначейської служби України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 22710 (двадцять дві тисячі сімсот десять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: