УХВАЛА

03 березня 2025 року

м. Київ

справа № 2-20/12

провадження № 61-1762ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2013 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року у справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу;

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 жовтня

2003 року, про визнання права власності на житловий будинок;

позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності;

позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права власності;

позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину частково недійсним;

позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди;

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 2025 року, засобами поштового зв`язку, Київська міська рада, як особа, яка не брала участі у справі № 2-20/12, подала касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня

2013 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада

2015 року, які просить скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київської міської ради з огляду на таке.

Київська міська рада вказує, що не була залучена до участі у справі №2-20/12, проте оскаржені судові рішення стосуються її прав, свобод та інтересів, як єдиного розпорядника земель комунальної власності у місті Києві. Стверджує, що є власником земельної ділянки, на якій розташовано спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 та жодних рішень щодо передачі цієї земельної ділянки для будівництва у власність чи користування фізичним чи юридичним особами не приймала.

Заявник не заперечує того факту, що міська рада не оскаржувала в апеляційному порядку рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2013 року, однак вважає, що має право на їх касаційне оскарження відповідно до частини четвертої статті 389 ЦПК України.

За змістом пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (частина перша статті 17 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) аналізуючи питання доступу до суду в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) неодноразово зазначав, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Водночас такі обмеження не повинні обмежувати доступ, який залишається для особи, у такий спосіб або в такій мірі, щоб сама суть права була порушена.

Крім того, обмеження не буде сумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між засобами, що використовуються і метою, яка має бути досягнута.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria)№ 36760/06, п. 230, у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) №40160/12 п. 78-82).

Крім того, ЄСПЛ наголошує на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду (див. згадане рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) п. 96).

За змістом частини четвертої статті 389 ЦПК України особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.

Отже загальне правило для особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки полягає в тому, що ця особа, має подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції і лише після апеляційного перегляду за її апеляційною скаргою, звертатись до суду касаційної інстанції.

Вочевидь таке обмеження не є формальним, а обумовлено необхідністю забезпечення стадійності цивільного процесу, запобігання можливим зловживанням процесуальними правами, спрямовано на підтримання принципів юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя, враховує роль і завдання Верховного Суду.

Ці обмеження не порушують право доступу до суду, не покладають на особу надмірний тягар, а лише встановлюють певний процесуальний порядок, за яким особа має спочатку скористатись правом на апеляційний перегляд справи, а лише потім, за наявності підстав, звертатись до Верховного Суду із касаційною скаргою.

Єдиним винятком із загального правила, передбаченого у частині четвертій

статті 389 ЦПК України, законодавець визначив випадок, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.

У процесуальному законі відсутнє визначення чи перелік того, що саме слід вважати «судовим рішенням про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, ухваленим безпосередньо судом апеляційної інстанції», однак передбачений частиною четвертою статті 389 ЦПК України виняток із загального правила буде розумним зокрема у ситуації, коли суди першої та апеляційної інстанції прийняли протилежні рішення по суті спору (наприклад про відмову в позові і про задоволення позову).

Процесуальну ситуацію, яка склалась у розглядуваній справі необхідно розглядати як з урахуванням суті оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, так і змісту касаційної скарги заявника і спрямованості його вимог.

За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійним договору позики від 21 жовтня 2003 року відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено:

1) Визнано недійсними абзац 4 пункту 5, пункту 6, пункту 8 договору

купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1

від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594.

2) Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2003 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. за реєстровим номером 1726.

3) Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами: сарай (2 поверхи) під літерою «Б», басейн під літерою «В» та іншими спорудами згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня

2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594, з моменту укладання цього договору, з усіма поліпшеннями (перебудовами, прибудовами, надбудовами), разом загальною площею 1385 кв.м.

4) Визнано недійсним пункт 8.2 договору позики між ОСОБА_4 та

ОСОБА_3 від 21 жовтня 2003 року.

5) Визнано недійсним договір оренди між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

від 01 грудня 2006 року.

6) Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності будинком АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня

2013 року:

1) Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності задоволено.

2) Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину частково недійсним задоволено.

3) Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди від 01 грудня 2006 року задоволено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок

АДРЕСА_1 та постановлено в цій частині нове рішення, яким:

Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом (Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г.) за реєстраційним номером 6594, з моменту його укладення.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня

2013 року та додаткове рішення цього ж суду залишено без змін.

Таким чином у розглядуваній справі, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд ухвалили судові рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

При цьому апеляційний суд погодився з правильним вирішенням районним судом спору по суті, вказавши, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює та встановив наявність підстав для визнання права власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок.

Зауваження, яке висловив апеляційний суд щодо рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, стосувалось не відсутності правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок, а відсутності у суду повноважень перебирати на себе функції державних органів щодо прийняття в експлуатацію (нових, переобладнаних, реконструйованих) об`єктів, яким є спірний будинок на час постановлення судового рішення. Фактично апеляційний суд лише виключив із опису об`єкту нерухомості, на який визнано право власності районним судом, перелік господарських будівель та споруд, приналежних до житлового будинку, та вказівку на їх загальну площу.

Вочевидь ці обставини є зрозумілими і для заявника, який у касаційній скарзі визнає, що саме по собі скасування постанови апеляційного суду не призведе до захисту прав міської ради, які вона вважає порушеними, оскільки залишатиметься рішення суду першої інстанції про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості, і тому просить Верховний Суд скасувати судові рішення районного суду.

Однак в силу прямої заборони, передбаченої частиною четвертою статті 389 ЦПК України, перегляд по суті Верховним Судом рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року та додаткового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2013 року за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, можливий лише після їх перегляду в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такої особи і якщо під час апеляційного перегляду буде підтверджено, що судовим рішенням вирішувались питання її про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Статтею 370 ЦПК України визначено порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, а частиною третьою цієї статті, як і пунктом 8 частини першої статті 374 ЦПК України, передбачені повноваження апеляційного суду, за наявності до того підстав, скасувати свою раніше прийняту постанову.

Водночас, якщо апеляційний суд встановить, що судовими рішеннями суду першої інстанції не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, апеляційне провадження підлягає закриттю (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

Верховний Суд також не може залишати поза увагою і рішення ЄСПЛ у справі «Мітсопулос проти України» (від 09 грудня 2021 року, від 07 вересня

2023 року, заява № 62006/09), в яких констатовано, що перегляд в надзвичайному порядку і скасування рішення суду, яке набрало законної сили і підлягало виконанню, не ґрунтувалися на «особливих і непереборних обставинах», а тому суперечили принципу юридичної визначеності, закріпленому пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

З урахуванням вказаних обставин, колегія суддів вважає, що подання касаційної скарги Київською міською радою на рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року не відповідає частині четвертій

статті 389 ЦПК України і є передчасним без використання обов`язкової процедури апеляційного оскарження і переглядурішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року та додаткового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2013 року, а відкриття Верховним Судом касаційного провадження за цією касаційної скаргою буде суперечити як вимогам національного законодавства, так і вищенаведеним висновкам ЄСПЛ.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 2, 10, 17, 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2013 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року у цивільній справі № 2-20/12.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников