Справа № 466/9192/24
Провадження № 2/466/656/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Едера П. Т.

секретаря с/з Костюка В. С.

з участю: представника позивача Манукян М. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про виселення особи без надання іншого житла,-

в с т а н о в и в:

10.09.2024 року адвокат Манукян Марта Андріївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про виселення особи без надання іншого житла, у якій просила суд ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стислий виклад позицій сторін.

Обґрунтування позивача.

Згідно ордеру виконкому Червоноармійської райради народних депутатів серія АБ №292 від 05.06.1979 року ОСОБА_1 користується квартирою АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Основний наймач квартири ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_1 . Згідно довідки №0070 від 15.06.2023 ОСОБА_2 не проживав за адресою реєстрації у період з 2016 по 18.03.2023. До 2016 року ОСОБА_2 відбував покарання згідно вироку Шевченківського районного суду м. Львова за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України. З моменту повернення у квартиру за місцем його проживання в березні 2023 року, останній систематично вчиняє відносно Позивачки домашнє насильство, що підтверджується: постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 24.05.2023 року по справі №466/5127/23 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 та порушення заходів термінового заборонного припису стосовно кривдника від 10.05.2023 року щодо перебування за місцем спільного проживання із ОСОБА_1 та спілкування з потерпілою; постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.09.2023 року по справі №466/9135/23 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення заходів термінового заборонного припису стосовно кривдника від 04.08.2023 року щодо перебування за місцем спільного проживання із ОСОБА_1 та спілкування з потерпілою; постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.09.2023 року по справі №466/8718/23 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 ; постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 06.03.2024 року по справі №466/1094/24 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 за місцем спільного проживання із ОСОБА_1 ; терміновим заборонним приписом від 09.05.2023 року, який був порушений ОСОБА_2 ; терміновим заборонним приписом від 04.08.2023 року, який був порушений ОСОБА_2 ; терміновим заборонним приписом від 21.01.2024 року.

У вище вказаних постановах суду вказано про високий рівень небезпеки ОСОБА_2 та систематичне вчинення протиправних дій відносно потерпілої. З метою захисту прав та інтересів Позивача було прийнято рішення Шевченківським районним судом м. Львова 14.02.2024 року про видачу обмежувального припису заборону Відповідачу спілкуватись із Позивачем та перебувати у місці спільного проживання.

Крім цього, згідно вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 05.06.2024 року по справі №466/3950/24 Відповідача засуджено за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 126-1 КК України відносно Позивача та призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Вище вказані докази вказують на систематичне вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 та грубе порушення правил соціалістичного співжиття. Застосовані заходи адміністративної відповідальності жодним чином не забезпечують захист прав потерпілої і відповідно є обґрунтовані підстави для звернення до суду з метою виселення Відповідача із місця спільного проживання із Позивачем, так як Відповідач незважаючи на неодноразові термінові приписи та притягнення до адміністративної відповідальності продовжував вчиняти домашнє насильство відносно Позивача, унеможливлює спільне проживання сторін у спільній квартирі та робить неможливим життя Позивача.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України Шевченківським районним судом м. Львова і відбувши покарання не став на шлях виправлення, а продовжує вчиняти правопорушення відносно ОСОБА_1 . Підставою для складення протоколу про вчинення домашнього насильства по справі №466/1094/24 стали погрози ОСОБА_2 заподіяти фізичне насильство до ОСОБА_1 із застосуванням ножа в приміщенні квартири, де Сторони зареєстровані, що вказує на обґрунтовані підстави побоюватись за її життя зі сторони Позивача. Незважаючи на неодноразове притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності останній не має наміру дотримуватись вимог закону та систематично вчиняє домашнє насильство відносно ОСОБА_1 вже з погрозою застосування холодної зброї. Крім цього, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи і останній важко відстоювати свої права та проживати із насильником в одній квартирі. З врахуванням теперішньої поведінки та наявність судимості за злочин про життя людини є обґрунтовані побоювання за життя та здоров`я ОСОБА_1 в разі продовження проживання Відповідача за адресою реєстрації.

На підставі викладеного, що систематичними порушеннями відповідачем правил співжиття роблять неможливим його проживання з позивачкою в спірній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, а тому просить суд ухвали рішення, яким виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Обґрунтування заперечень відповідача.

08 січня 2025 на адресу суд Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на заяву, у якому він категорично не погоджується та не згідний з позовною заявою. Зазначає, що він на даний час перебуває в Катеринівській виправній колонії №46, то в нього немає реальної можливості зібрати неохідних йому свідків по справі, а також самостійно зібрати докази. Також при ознайомленні ним документів (ксерокопій), які йому були надіслані ним було виявлено фальсифікацію, надання та вказування позивачем ОСОБА_1 на непрвадиві докази, факти по даній справі, що унеможливлює законного остаточного рішення по даній справі. На думку Відповідача щоб йому спростувати неправдиві факти, докази, грубі порушення Закону України, які умисно мають місце в даній справі, йому необхідно бути присутнім в залі судового засідання. Оскільки йому прийдеться самостійно зібрати усі докази, свідків по даній справі. Тільки так, в законному порядку буде доведений остаточно той факт, що позивач ОСОБА_1 штучно, надумано із особистої вигоди вводе суд в оману заради власний інтересів. Щоб успішно завершити свої противозаконні наміри їй необхідно позбавити його законного права на квартиру в якій він зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . Відповідач звертає увагу на те, що довідка із ОСББ не є достовірною. Оскільки начальник ОСББ на той час не зайняв даної посади, тому ніяк не міг бути проінформований на рахунок його проживання в даній квартирі. Начальник ОСББ, який займає на даний час свою посаду склав довідку тільки зі слів самого позивача ОСОБА_1 . Тому просить суд відмовити в позовній заяві.

15 січня 2025 на адресу суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Манукян М. А. подала письмові пояснення у яких зазначає, що позов подано з підстав систематичного порушення правил співжиття та вчинення з боку Відповідача до Позивачки домашнього насильства. Відповідно так, як позиція Верховного Суду чітко передбачає модливість виселення особи без надання іншого житла в разі попереднього застосування до даної особи заходів превентивного характеру, які не дали результату, то вважають, що позов є підставним та підлягає задоволенню.

Пояснення третьої особи.

Третьою особою ОСОБА_3 пояснень щодо позову суду не надано.

Представником третьої особи Шевченківської районної адмінінстрації Львівської міської ради пояснень щодо позову суду не надано.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 11 вересня 2024 року провадження у даній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 15 січня 2025 року доручено Державній установі «Катеринівська виправна колонія (№46)», що за адресою: Рівненська область, Сарненський район, село Катеринівка, забезпечити проведення судового засідання за участю відповідача ОСОБА_2 в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Львова.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2025 року доручено Державній установі «Катеринівська виправна колонія (№46)», що за адресою: Рівненська область, Сарненський район, село Катеринівка, забезпечити проведення судового засідання за участю відповідача ОСОБА_2 в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Львова.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2025 у задоволенні вимоги відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про виселення особи без надання іншого житла відмовлено.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.

У судовому засіданні представник позивача Манукян М. А. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, покликаючись на підстави та мотиви, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання призначене на 17.02.2025 в режимі відеоконференцзв`язку, з повідомлення представника Державної установи «Катеринівська виправна колонія (№46)» відповідач ОСОБА_2 відмовився приймати участь у відеоконференції.

У судове засідання третя особа ОСОБА_3 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки невідомі.

У судове засідання представник третьої особи Шевченківської районної адмінінстрації Львівської міської ради не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки невідомі.

Заслухавши пояснення сторони позивача, повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні відносини між сторонами, суд приходить наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Так, судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами наступне.

Згідно ордеру виконкому Червоноармійської райради народних депутатів серія АБ №292 від 05.06.1979 року ОСОБА_1 користується квартирою АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Основний наймач квартири ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_1 .

Згідно довідки №0070 від 15.06.2023 ОСОБА_2 не проживав за адресою реєстрації у період з 2016 по 18.03.2023. До 2016 року ОСОБА_2 відбував покарання згідно вироку Шевченківського районного суду м. Львова за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України.

Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 24.05.2023 року по справі №466/5127/23 ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 та порушення заходів термінового заборонного припису стосовно кривдника від 10.05.2023 року щодо перебування за місцем спільного проживання із ОСОБА_1 та спілкування з потерпілою.

Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 28.09.2023 року по справі №466/9135/23 ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за порушення заходів термінового заборонного припису стосовно кривдника від 04.08.2023 року щодо перебування за місцем спільного проживання із ОСОБА_1 та спілкування з потерпілою.

Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 28.09.2023 року по справі №466/8718/23 ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 .

Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 06.03.2024 року по справі №466/1094/24 ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 за місцем спільного проживання із ОСОБА_1 .

Згідно термінового заборонного припису від 09.05.2023 року, який був порушений ОСОБА_2 .

Згідно термінового заборонного припису від 04.08.2023 року, який був порушений ОСОБА_2 .

Згідно термінового заборонного припису від 21.01.2024 року.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова 14.02.2024 року видано обмежувальний припис заборону Відповідачу спілкуватись із Позивачем та перебувати у місці спільного проживання.

Судом встановлено, що згідно вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 05.06.2024 року по справі №466/3950/24 Відповідача засуджено за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 126-1 КК України відносно Позивача та призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Таким чином судом встановлено, що відповідачем систематично вчинялось домашнє насильство.

Законодавство, що застосоване судом при розгляді спірних правовідносин.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтями 316, 317, 319, 391 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно яким ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК УРСР).

Відповідно до частин першої і другої статті 61, статей 64, 65 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Наймодавцем відповідно до чинного законодавства України є виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, які здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення (стаття 15 ЖК УРСР).

За змістом частини другої статті 99 ЖК УРСР, у разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином в порядку, передбаченому частиною другою статті 99 ЖК УРСР, виселенню без надання іншого жилого приміщення підлягають виключно піднаймачі та члени його сім`ї, або ж тимчасові жильці.

Проживання сторонніх осіб, тобто осіб, що не є членами сім`ї власника, та які проживають в квартирі без відповідного погодження з ним, є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно з приписами частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ЄВРОПЕЙСЬКУ КОНВЕНЦІЮ З ПРАВ ЛЮДИНИ) і протоколи до неї (далі Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Так, статтею 8 Конвенції встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання зворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до приписів статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Так, у пункті 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України», заява №39948/06, вказав, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009)

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як протиУкраїни»,заява №17365/14, зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика ПалатаВерховного Судуу постановівід 21серпня 2019року усправі №569/4373/16-ц(провадження№ 14-298цс19) дійшла висновку, відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Верховний Суду постановівід 16вересня 2020року всправі №442/328/19-ц(провадження№ 61-17888св19) зробив висновок про те, що дія статті 109 ЖК Української РСР спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Встановлення в іншій справі обставин про те, що у відповідача є інше постійне місце проживання, в якому він проживає, дає підстави для його виселення із садового будинку без надання іншого житлового приміщення, оскільки частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.

Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про виселення особи без надання іншого житла є підставним, обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат:

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Оскільки, як зазначалось вище позивач є інвалідом 2 групи та звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відтак з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 142, 263-265, 268, 280-283, 289, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про виселення особи без надання іншого житла задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_2 , 13.03.1973 в дохід держави 1211,20 грн. (одну тисячу двісті одинадцять гривень 20 копійок) судового збору.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, , місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Липинського, 11.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.02.2025 року.

Суддя П. Т. Едер