Номер провадження 2/754/1111/25
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2025 року Деснянський районний суд міста Києва

у складі головуючої судді Гринчак О.І.,

за участю секретаря судових засідань Головач О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги

02 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в якій просить суд:

- позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.10.2024 і до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Позовні вимоги мотивовані тим, що від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 2016 року спільне проживання та фактичні шлюбні відносини припинено і з моменту їх припинення сторони проживають окремо, за різними адресами. 11 травня 2018 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/411/18 шлюб між сторонами було розірвано.

З вересня 2019 року, у зв`язку з невиконанням відповідачкою обов`язків з догляду за дитиною та її нестабільним психічним станом, позивач був змушений забрати сина на проживання до себе. 02 листопада 2021 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/579/20 місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 визначено разом з його батьком ОСОБА_1 .

Позивач стверджує, що з моменту проживання ОСОБА_3 з батьком, а саме з вересня 2019 року і до цього часу, відповідачка не проявляла до сина материнської турботи, не приймає участі в його вихованні та матеріальному забезпеченні, не цікавиться його життям та здоров`ям, не піклується про нього, про його фізичний та духовний розвиток. Упродовж п`яти років відповідачка навіть не бачилася з сином, лише декілька разів телефонувала позивачу з неадекватними питаннями з явними ознаками психічного розладу. Відповідачка повністю і тривалий час свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини і не бажає їх виконувати у майбутньому.

Рух справи

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

26 грудня 2024 року від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов лист, в якому предстаник третьої особи просить суд проводити розгляд справи без їх участі. До листа додано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач під час розгляду справи по суті підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень від відповідачки до суду не надходило, а також повідомлення про іншу адресу. Відповідачка повідомлялася про розгляд справи належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу її зареєстрованого місця проживання ( АДРЕСА_1 ), проте поштове відправлення повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З огляду на те, що на поштовому повідомленні проставлено відмітку «адресат відсутній за вказаною адресою» за зареєстрованим місцем проживання відповідачки, в силу положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що поштове відправлення вручено відповідачу та вона є повідомленою про розгляд справи.

Оскільки відповідачка у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2018 року у справі № 753/411/18.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , повторно виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 24.07.2019, в якому батьком вказано ОСОБА_1 , а матір`ю - ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року у справі № 753/579/20 позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з його батьком - ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав № 102-5459 від 26.12.2024 малолітня дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_2 . За вказаною адресою спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та фахівцем із соціальної роботи Деснянського районного в місті Києві центру соціальних служб проведено обстеження житлово-побутових умов проживання. З`ясовано, що умови для проживання та виховання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , створені.

Відповідно до інформації ліцею № 117 імені Лесі Українки Печерського району міста Києва, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.09.2019 був зарахований до 2-А класу. Станом на 15.11.2024 є учнем 7-А класу. За час навчання ОСОБА_3 , зарекомендував себе старанним, сумлінним, дисциплінованим, працелюбним, уважним учнем. Виховується у неповній сім`ї. Догляд за сином здійснює батько, ОСОБА_1 , який бере активну участь у житті класу та навчанні, вихованні сина, комунікує з вчительською та батьківською громадами. Мати ОСОБА_2 , з класним керівником та іншими вчителями Ліцею не контактує.

Відповідно до інформації Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Деснянського району міста Києва малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебуває під медичним наглядом закладу, декларація про надання первинної медичної допомоги укладена з лікарем- педіатром іншого закладу.

Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації свої пояснення, в яких зазначив, що з батьком без матері проживають з 2019 року. З матір`ю бачився один раз в 2020 році. Щодо позовних вимог батька про позбавлення матері батьківських прав йому відомо, наміри батька підтримує.

Мати дитини, ОСОБА_2 , була належним чином запрошена на засідання комісії з питань захисту прав дитини, проте повторно не з`явилася та не повідомила про причини неявки.

Керуючись статтею 164 Сімейного кодексу України, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол від 19.12.2024 № 26), діючи виключно в найкращих інтересах дитини, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав матір, ОСОБА_2 , стосовно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо позбавлення батьківських прав

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), яке слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження61-36905св18), постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження 61-44369св18), постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), постанові Верховного Суду 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18 (провадження № 61-22933св19), і передбачених законом підстав відступити від такого у цій справі не вбачається.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Таким чином, судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що позбавлення заявника його батьківських прав становило втручання в право заявника, в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції, на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п. 1 статті 8.

Дане втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункти 49,50).

Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78) (пункт 54).

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 57, 58).

Остаточне позбавлення батьківських прав може здійснюватись тільки в абсолютно виняткових випадках (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року).

Як і у вищенаведеній справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04), у цій справі, що була розглянута судом, заявлені вимоги про позбавлення батьківських прав були обґрунтовані посиланням на те, що відповідачка не виконувала належним чином свої батьківські обов`язки, зокрема, не цікавилась і не брала участі у вихованні дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не виявляла жодної зацікавленості щодо участі у вихованні дитини.

Однак позивачем, всупереч приписів ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підставі яких можна дійти до беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_2 не виконувала свої батьківські обов`язки та злісно ухиляється від їх виконання.

Винної поведінки ОСОБА_2 та свідомого нехтування останньою своїми батьківськими обов`язками щодо дитини - ОСОБА_3 судом не встановлено.

Під час розгляду справи позивачем не заявлялося клопотань про допит свідків на підтвердження заявлених ним вимог, а також не заявлялось клопотання про опитування самої дитини.

Суду також не надавалися характеристики з навчального закладу дитини. Така характеристика була надана позивачем до органу опіки та піклування, однак вона не може визнана самостійною підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських (материнських) прав.

Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд не бере до уваги висновок про доцільність позбавлення батьківських прав № 102 - 5459 від 26.12.2024, оскільки він не містить належного обґрунтування того, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки захистить інтереси її малолітнього сина. Крім того, висновок складений за відсутності відповідачки та повної інформації про стан виконання нею батьківських обов`язків, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками і були б законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини.

У справі відсутні будь-які об`єктивні докази, що перед складанням висновку про доцільність позбавлення батьківських (материнських) прав ОСОБА_2 орган опіки та піклування вживав заходів щодо перевірки і з`ясування самого факту відсутності відповідачки за зареєстрованим місцем проживання, причин такої відсутності, оскільки сам по собі факт відсутності матері дитини за зареєстрованим місцем проживання не виключає можливість наявності поважних причин (хвороба і перебування на лікуванні, виїзд до іншого місця проживання в умовах воєнного стану в України, смерть тощо).

Суд зазначає, що в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, у справі відсутня сукупність доказів в розумінні статей 79, 89 ЦПК України, яка б з достатністю свідчила про доведеність предмету доказування у справі щодо свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків з виховання спільної дитини сторін та позбавлення батьківських прав відповідачки буде відповідати інтересам дитини, які мають превалювати над усіма іншими інтересами учасників справи у справах зазначеної категорії.

Позивачем не доведено винної поведінки відповідачки, як матері дитини, щодо умисного ухилення від виконання нею батьківських обов`язків чи здійснення нею неправомірних дій відносно дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, та встановивши відсутність негативної поведінки відповідачки відносно дитини та свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, суд відмовляє в задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав.

Щодо стягнення аліментів на утримання дитини

Положеннями частини другої статті 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

За змістом ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.

Положеннями статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Такий же обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття встановлений і в статті 180 СК України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відомостей про те, що відповідачка є непрацездатною, чи має на утриманні інших осіб матеріали справи не містять.

З огляду на наявні докази суд вважає можливим стягувати з відповідачки на користь позивача на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 02 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів.

Щодо судових витрат

За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого позивач звільнений відповідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав, то судові витрати в цій частині покладаються на позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 258, 259, 265, 273, 280-289, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 02 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , код РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , код РНОКПП: невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, , місцезнаходження: м. Київ, пр-т Червоної Калини, буд. 21-Г.

Повний текст рішення складено та підписано 28.02.2025.

Суддя Деснянського

районного суду міста Києва Оксана Гринчак