РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 565/1760/23

Провадження № 22-ц/4815/200/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство "Таскомбанк",

відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м. Рівне апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Таскомбанк" на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 вересня 2024 року, ухваленого в складі судді Бренчук Г.В., дата складання повного тексту рішення 04.10.2024, у справі № 565/1760/23

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року АТ «Таскомбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2021 року ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» підписали кредитний договір № відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в сумі 105 643,00 грн на 48 місяців, річні проценти 0,01 % від суми боргу за договором, щомісячні проценти 2,70 % від суми кредиту. 17 червня 2021 року права вимоги за кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року.

Відповідачка умови кредитного договору не виконувала, у зв`язку з чим станом на 21 листопада 2022 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № від 15 червня 2021 року становить 136 614, 87 грн, з яких: 96 841,04 грн заборгованість по тілу кредиту, 10,19 грн заборгованість по річним процентам, 39 763,64 грн заборгованість по щомісячним процентам.

Просив суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 вересня 2024 року в задоволенні позову Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд не взяв до уваги те, що відповідно до договору про відступлення права вимоги від 07.10.2016 №ТАСЦФР-10-2016 та реєстру прав вимоги від 17 червня 2021 року до АТ «Таскомбанк» перейшло право вимоги до боржниці ОСОБА_1 за кредитним договором № № від 15.06.2021 року.

Згідно з пунктом 2.2. договору про відступлення прав вимоги сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Підписані сторонами відповідні реєстри прав вимог є невід`ємною частиною цього договору. Вважає, що позивач є належним кредитором та в обґрунтування позовних вимог надав докази видачі коштів за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ "Таскомбанк" був укладений договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016, згідно п. 2.1 якого первісний кредитор - (ТОВ «ФК «ЦФР») передав (відступив) новому кредитору (АТ "Таскомбанк") свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набув права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них.

15 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Сума кредиту 105 643,00 грн, строк, на який надається кредит - 48 місяців.(п.1.1.)

Умови надання кредиту, а саме його строк, процентна ставка та порядок повернення, узгоджені сторонами в паспорті кредиту від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» №5469941.

Згідно з п. 1.3. Кредитного договору, позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в Паспорті кредиту №5469941, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п.2.2. договору договір, паспорт кредиту №5469941 та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», редакція від 04 січня 2021 року, складають єдиний кредитний договір.

Відповідно до умов Паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 5469941, який також підписаний відповідачкою, основні умови кредитування з урахуванням побажань позичальника: сума кредиту 105643,00 грн.; строк, на який надається кредит - 48 місяців; щомісячні проценти 2,7 % від суми кредиту; річні проценти загальні 0,01 % від суми боргу за договором.

15 червня 2021 року ОСОБА_1 письмово повідомлена про те, що права вимоги за кредитним договором №, що був укладений між нею та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», на підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР- 10-2016 від 07 жовтня 2016 року буде відступлено АТ «Таскомбанк».

На підтвердження передачі прав вимоги за вищевказаним кредитним договором позивачем додано Договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк», відповідно до п.2.1. якого, ТОВ «ФК «ЦФР» передає (відступає) АТ «Таскомбанк» свої права вимоги до позичальників, а АТ «Таскомбанк» набуває права вимоги ТОВ «ФК «ЦФР» за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує АТ "Таскомбанк" за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що сторони погодили, що ТОВ «ФК «ЦФР» має право щоденно передавати (відступати) АТ «Таскомбанк» свої права вимоги до Позичальників, а АТ «Таскомбанк» зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог (зразок якого наведено у додатку 1 до цього Договору) із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Підписані сторонами відповідні реєстри прав вимоги є невід`ємною частиною цього Договору. Передача кредитних справ та іншої документації за кредитом регламентується окремим Договором зберігання, що укладається між сторонами. Розмір заборгованостей позичальників, права вимоги до яких відступається згідно реєстру прав вимоги, вказують у кожному окремому Реєстрі до цього Договору. Реєстр прав вимог складається Сторонами в паперовому та електронному вигляді (у форматі .xls).

Пунктом 3.4. Договору передбачено, що право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, а також по відношенню до поручителів стосовно їх зобов`язань за договорами забезпечення. Разом з правами вимоги новому кредитору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Відповідно до п.4.2. Договору, новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору, що вказана у відповідному реєстрі прав та вимог шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору на рахунок первісного кредитора, що вказаний в п.11 цього Договору в день отримання підписаних зі сторони первісного кредитора Реєстрів прав вимог в паперовому вигляді. Оплата вважається здійснена в момент зарахування на рахунок первісного кредитора, вказаного в п. 11 цього Договору, грошових коштів в сумі, що вказана у відповідному Реєстрі прав вимог (п.4.3. Договору про відступлення права вимоги).

Строк дії договору один календарний рік, але у будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

П.9.4 Договору про відступлення прав вимоги від 07.10.2016 передбачено, що у випадку, якщо на 30 календарних днів до дати закінчення строку дії Договору жодна із сторін не ініціювала його розірвання Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік.

Згідно із витягом з Реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 17 червня 2021 року ТОВ «ФК «ЦФР» передає (відступає) АТ «Таскомбанк» свої права вимоги до Позичальників, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № від 15.06.2021 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості по вищевказаному кредитному договору станом на 05 грудня 2022 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 136 614,87 грн, з яких 96 841,04 грн заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена); 10,19 грн заборгованість по відсотках (в т. ч. прострочені); 39 763,64 грн заборгованість по щомісячним процентах (в т. ч. прострочених).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Тобто, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Аналогічні висновки викладенні у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14- ц та у постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17

Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що «ніхто не може передати більше прав, ніж має сам» (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100).

Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17).

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч.1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012, від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17).

Звертаючись до суду з позовом, АТ «Таскомбанк» вважає себе кредитором ОСОБА_1 за кредитним договором № від 15.06.2021 року, укладеним боржницею з ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», право вимоги за яким перейшло до позивача за договором відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016.

07.10.2016 між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» укладено договір відступлення прав вимоги № ТАСЦФР-10-2016, відповідно до умов якого ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, передало АТ «Таскомбанк» права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги.

Отже, на час укладення договору відступлення права вимоги від 07.10.2016 боргові зобов`язання за кредитним договором № від 15.06.2021 року ще не існували, тому між сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином, а відтак не могли бути передані новому кредитору.

Отже, право вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем, у зазначений вище договір відступлення прав вимоги входити не могло.

Доводи апеляційної скарги про набуття права вимоги до відповідачки відповідно умов договору № від 15.06.2021 року, якими сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимоги, апеляційний суд відхиляє, оскільки положень, якими б було передбачено можливість передання первісним кредитором права вимоги до позичальників новому кредитору за зобов`язаннями, які виникнуть в майбутньому, вказаний договір не містить.

Крім того, жодних доказів того, що договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року з терміном дії один рік, подовжувався, та діяв на час укладання 15 червня 2021 року кредитного договору позивачем не надано та матеріали даної справи не містять.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що наявний в матеріалах справи реєстр прав вимоги, де боржником зазначено відповідача, сам по собі не свідчить про набуття позивачем прав кредитора по відношенню до позичальника, а є додатком до договору та його невід`ємною частиною.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції та правильний висновок суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу АТ «Таскомбанк» залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2025 року.

Головуючий: Гордійчук С.О.

Судді: Боймиструк С.В.

Шимків С.С.