Провадження №2/369/382/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2025 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді О. Скрипник

за участі секретаря с/з Гребенюк Н.О.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача- адвоката Шуляк Н.О.

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: адвоката Єрмоленко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської державної адміністрації в м. Києві про визначення місця проживання малолітньої дитини і встановлення порядку і способу спілкування з дитиною, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Бучанська районна державна адміністрація Київської області про визначення місця проживання дитини з матір`ю та встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою батька,

в с т а н о в и в:

В провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської державної адміністрації в м. Києві про визначення місця проживання малолітньої дитини і встановлення порядку і способу спілкування з дитиною, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Бучанська районна державна адміністрація Київської області про визначення місця проживання дитини з матір`ю та встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою батька.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявив клопотання про зупинення провадження у вказаній справі до набрання законним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/20936/23.

Позивач вважає, що суд зобов`язаний зупинити провадження у вказаній справі відповідно до вимог пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України з огляду на наступне.

Згідно положень пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання незаконним переміщення та утримання на території України малолітньої дитини і її повернення за попереднім місцем проживання на територію Австрійської Республіки, яка розглядається в Голосіївському районному суді м. Києва.

В обох справах, наведених вище, діти не є безпосереднім учасником судового процесу, але вирішення справи вплине на права та інтереси дітей. Відтак, у обох справах суди повинні керуватися принципом забезпечення найкращих інтересів дитини. Принцип забезпечення/дотримання найкращих інтересів дитини закріплений на національному та міжнародному рівні.

За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Принцип найкращих інтересів дитини розкрито у правових висновках Верховного Суду. Зокрема, у Постанові ВС від 20.07.2022 року у справі №761/25101/20 Суд зазначає:

«Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері.

Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку:

1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими;

2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи:

(а) погляди дитини,

(б) індивідуальність дитини,

(в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин,

(г) піклування, захист і безпека дитини,

(ґ) вразливе положення,

(д) право дитини на здоров`я,

(е) право дитини на освіту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №654/4307/19).

Відповідно до частини першої статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною першою статті 161 Сімейного кодексу України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (абзац другий частини першої статті 161 СК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).

Аналіз зазначених вище положень законодавства та релевантної судової практики призводить до висновку, що у випадку наявності між батьками спору щодо проживання дітей разом з одним із них, належним та ефективним способом захисту інтересів одного з батьків, а головне інтересів малолітньої дитини (дітей), є звернення одного із батьків до суду із позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини (дітей).

При цьому, факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні (постанова Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19).

У вказаній вище постанові ОП КЦС ВС відступила від висновку щодо застосування частини 1 статті 161 СК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року у справі N 759/96/18 (провадження N 61-4906св22). Зокрема висновку про те, що спір між батьками щодо місця проживання дитини може бути вирішений лише після повернення дитини до держави постійного місця проживання відповідно до положень.

Також слід зазначити, що відповідно до положень статі 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67'1, 67'4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (частина 1 статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Позивач, відповідач та їхні неповнолітні діти є громадянами України. Відтак, спір між батьками щодо визначення місця проживання їхніх неповнолітніх дітей необхідно вирішувати згідно вимог законів України та відповідним компетентним судом держави Україна.

Положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України закріплено обов`язок суду враховувати практику Верховного Суду. Зокрема, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, правозастосовну практику даної норми. Верховний Суд має досить усталену та чітку позицію щодо застосування норми пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України.

Відповідно до висновків, викладених у Постанова ВС у складі Об`єднаної палати КСЦ від 14.02.2022 року у справі №357/10397/19, метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, обставини, що будуть встановленні судом у справі № 369/15492/21 за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської державної адміністрації в м. Києві про визначення місця проживання малолітньої дитини і встановлення порядку і способу спілкування з дитиною, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Бучанська районна державна адміністрація Київської області про визначення місця проживання дитини з матір`ю та встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою батька, будуть мати преюдиційне значення для прийняття рішення у справі 3 752/20936/23, яка перебуває в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, а тому заяву ОСОБА_1 про зупинення провадження у вказаній справі слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 251 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Оксана СКРИПНИК