Провадження № 2/344/368/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря Бурянна Н.,

позивача ОСОБА_1 , його адвоката Грица Ю.Ю.,

адвоката відповідача Тугай І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до ТзОВ «Цеммікс Україна» про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано: «… позивач є власником нежитлового приміщення енергокорпусу, загальною площею 3240 м. кв., що розташоване по АДРЕСА_1 . Частину приміщення, площею 742 кв.м. передано в оренду відповідачу на підтвердження чого, 06/04/ 2021 року укладено договір оренди нежитлового приміщення № 4. Згідно п. 6.3. Договору Орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату щомісячно не пізніше 6 числа поточного місяця. В п.6.6 Договору зазначено, що орендна плата сплачується на місяць вперед. Сторони погодили орендну плату в розмірі 8000 грн. в місяць, що оформлено Додатком №1 до Договору. В п. 7.5. Договору вказано, що у разі відсутності заперечень Сторін, при закінченні терміну оренди, договір продовжується на той самий термін і на тих самих умовах, але Позивач у листі від 01.04.2022 року звернувся до Відповідача з пропозицією переукласти Договір на інших умовах у т.ч. зі зміною орендної плати до 30000 гривень у місяць. У відповідь на звернення позивача, відповідач погодився на продовження терміну Договору на один рік і з орендною платою в розмірі 30000 гривень. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань про переукладення Договору по оплаті за орендоване приміщення, позивач надіслав лист від 28.04.2023 р. з попередженням про розірвання договору та з вимогою звільнити приміщення до 30.06.2022 року. Проте, відповідач залишив дану вимогу без задоволення і до цього часу продовжує користуватися приміщенням, не сплачуючи при цьому орендну плату. 16.12.2022 року Позивач, спираючись на норму Договору про те, що в частині взаємних обрахунків Договір діє до його повного виконання, повідомив Відповідача про те, що з 01.01.2023 року орендна плата становитиме 63070 грн. в місяць. Згідно роздруківки з сайту Укрпошта відповідач отримав дане повідомлення 30.12.2022 року. Відповідно до п. 3.3. договору Орендодавець має право змінювати розмір орендної плати з попереднім повідомленням Орендаря за два тижні, орендна плата становить 63070 гривень в місяць з 16.01.2023 року. Відповіді Відповідача про незгоду з таким розміром орендної плати на адресу позивача не надходило…».

Тому позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Цеммікс Україна» (код ПОУ 39053840) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) борг по сплаті орендної плати в розмірі 1152980,00 гривень, інфляційні втрати в розмірі 52131,58 гривень, 3% річних в розмірі 27337,00 гривень, неустойку в розмірі 1387540,00 гривень. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Цеммікс Україна» (код ПОУ 39053840) звільнити орендоване нежитлове приміщення загальною площею 742 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 та повернути їх ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) по Акту приймання-передачі.

В судовому засіданні позивач та його представник надали перед судом пояснення про те, що сторонами укладено договір та надано приміщення в оренду; позивач звернувся із неодноразовими заявами до відповідача про виселення; відповідач прийняв пропозицію, вчинивши відповідний напис; відповідач не виїхав зі спірного приміщення; відповідач два роки не здійснює оплату; умови договору передбачають право позивача підняти орендну плату, повідомивши за два тижні; якщо відповідь не надходить від відповідача, то він прийняв підвищення оплати; якщо не приймає підвищення плати, то зобов`язаний виселитись; платежі по 8000 повертали кілька раз; і декілька раз отримували їх назад; коли позивач звернувся до суду, то відповідач йому заплатив; на поточному рахунку були кошти, які позивач зняв; в липні з`явився відповідач і перерахував 48000 гривень; обіцяв, що за місяць чи півтора розрахується; угоду укладено як із фізичною особою, тому і оплата повинна була здійснена на відповідні реквізити, а не як на суб`єкта підприємницької діяльності; 128000 повернув на рахунок відповідачу; відповідач повернув грошові кошти назад; чотири рази пересилали один одному; в тексті договору вказані реквізити для вірної оплати оренди; позивач не визнає, що сплачені 128000 гривень оплачено за спірним договором; перешкод в користуванні не здійснювалось, а замок поставлено бо приміщення було настіж відкрито і в ньому нікого не було, а цінне майно відповідача було без охорони, тому позивач поставив замок на кілька годин, викликав представника відповідача і зняв замок в цей же день, коли він повішав свій, все протягом 2-5 годин; доступ був вільний; гроші сплачувались на рахунок підприємця, а договір не укладено в якості підприємця; вірні реквізити оплати вказані в договорі; лист погоджено відповідачем і підписом і печаткою; в листі немає такого тексту, про який каже представник відповідача; лист не є двостороннім правочином; один лист не скасовує попередній лист; відповідач міг заперечувати підняття плати, але не заперечував; реквізити оплати вказані в договорі, а платежі на інші реквізити не погоджено договором; з 01/04/2022 відповідач користувався приміщеннями.

Представник відповідача заперечив позов та надав перед судом пояснення про те, що 06/04/2021 було укладено договір оренди; в п. 3.3 договору передбачено зміну орендної плати після двох тижнів із отримання такого повідомлення у зв?язку із підвищенням орендної плати по місту; позивач не має підстав для обґрунтування підняття плати з 8000 до 30000 гривень, потім до 63000 гривень; треба з`ясувати чи лист був вручений; згідно листа не видно, коли погоджено збільшення оренди; з січня 2023 року позивач чинив перешкоди, змінив замки; з 01/08/2023 не було можливості користуватись приміщенням; є лист поліції позивач не допускав до приміщення; 8000 гривень було сплачено позивачу; позивач повертав гроші, які йому сплачувались; відповідач повертав позивачу гроші, які він знову повертав відповідачу; з 01/08/2023 припинено користування орендованим приміщенням, а тому не повинен платити позивачу; обставину напису на листі про підвищення оренди відповідач не оскаржує; усі істотні умови не погоджені; відсутня дата, коли погоджено оренду в розмірі 30000грн; в кінці квітня відповідач заперечував погодження платежу; лист про підвищення надруковано позивачем, а не відповідачем; в наступному листі позивач вказав, що погодження не відбулось; в наступному листі договір розірвано і оголошено вимогу виселитись; акт про припинення договору не підписали; відсутня дата, коли відповідач погодив оренду в 30000 гривень; в кінці квітня позивач заперечував погодження платежу; дата збільшення оренди до 30000 гривень не передбачена; позивач надрукував лист від 01/04/2022; в наступному листі позивач вказав, що погодження збільшення плати до 30000 гривень не відбулось; погодження відкликано; в п. 3.3. договору передбачено умови зміни розміру оренди, а не розірвання; в своєму наступному листі позивач спростовує свої ж пояснення за попереднім листом; зміна оренди на 30000 гривень не погоджена, а для підняття до 60000 гривень безпідставна.

Письмового позову про розірвання договору оренди ні в первинному позові, ні в заяві про уточнення позову позивачем не заявлено. В обох заявах позивач просив суд про зобов?язання відповідача звільнити приміщення та повернути їх позивачу.

Отже сторони не передавали на розгляд суду спору про розірвання договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами щодо укладення договору та існування відповідних відносин між сторонами.

Спір виник щодо застосування та тлумачення сторонами п. 3.3. договору.

В п. 3.3 вказано, що правом орендодавця є «… змінювати розмір орендної плати у разі значної зміни її по місту (але не частіше шестимісячного терміну) з попереднім повідомленням орендаря за два тижні. У разі незгоди Орендаря на зміну орендної плати договір вважається розірваним в день отримання орендодавцем зазначеної відмови або у разі закінчення двотижневого строку з моменту отримання Орендарем повідомлення про зміну розміру орендної плати. В такому випадку приміщення звільняється протягом 45 днів. Орендна плата зараховується по новій ставці до моменту підписання акту приймання-передачі…».

Отже на виконання п. 3.3. договору оренди сторін позивач склав повідомлення про зміну орендної плати до 30000 гривень.

Керівник відповідача склав напис «…з ціною в 30000 гривень згідний, договір терміном на один рік продовжую…».

В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про визнання і не заперечення факту складання напису на повідомленні керівником відповідача.

Отже позивачем доведено, що представник відповідача погодив збільшення орендної плати до розміру в 30000 гривень.

При цьому представник відповідача заперечив дату складення погодження про збільшення орендної плати.

Так в п. 3.3. договору вказано, що повідомлення про збільшення орендної плати вступає в дію після спливу двох тижнів від його отримання.

В судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що 01/04/2022 склав повідомлення про збільшення оренди і надав його відповідачу.

При цьому відповідач не проставив будь-якої іншої дати на погодженому ним повідомленні, крім як тієї яка в ньому була надрукована: «01/04/2022».

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 126/3476/16-ц (провадження № 61-24371св18).

В ч. 4 ст. ст. 263 ЦПК України вказано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так в постанові Верховного Суду № 756/1381/17-ц вказано, що «…У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)…».

Отже слова відповідача щодо погодження на підвищення оренди без зазначення дати складення такого погодження і без зазначення дати початку нового розміру платежу слід тлумачити проти відповідача, оскільки позивач зробив все від нього залежне за змістом договору склав повідомлення про підвищення розміру оренди та поставив на ньому дату такого повідомлення.

12/02/2024 позивач збільшив позов, в якому розмістив вимогу про стягнення з відповідача 30000 гривень з 01/04/2022. Однак в п. 3.3. договору оренди вказано, що новий розмір платежу оренди виникає після спливу двох тижнів з часу складення повідомлення.

Отже новий розмір оренди погоджено 01/04/2022, але його встановлено не з 01/04/2022, а з 16/04/2022.

Тому в цій частині стягнення з відповідача 30000 гривень, а не 8000 гривень позов позбавлений правових підстав.

Надалі 16/12/2022 позивач надіслав поштою повідомлення про збільшення оренди з 30000 гривень до 63070 гривень.

Відповідач не відповів позивачу на його повідомлення про зміну оренди.

Відповідно до п. 3.3. договору, у разі відсутності заперечення про збільшення орендної плати, її новий розмір вступає в дію через 2 тижні.

З урахуванням обраного позивачем способу надіслання повідомлення поштовим зв?язком йому необхідно було врахувати загальноприйнятий час в практиці спілкування поштовими повідомленнями по території України на доставлення повідомлення - 3 днів.

Надалі до цього часу необхідно додати два тижні за п.3.3. договору сторін.

Отже з 02/01/2023 позивачем встановлено новий розмір орендного платежу 63070 гривень.

Таким чином позивачем вірно розраховано заборгованість відповідача за період з січня 2023 по лютий 2024 - 882980 гривень.

За період з 01/04/2022 по 31/12/2022 позивачем невірно розраховано заборгованість відповідача в сумі 270000 гривень, оскільки платіж за квітень 2022 повинен складати 19000, а не 30000 гривень.

Тому від суми в 270000 гривень належить відняти 11000 гривень, що складає 259000 гривень.

Таким чином позивачем не вірно розраховано інфляційні витрати за квітень 2022, які підлягають виключенню з суми 52131,58 та складають 45022,31 гривень.

Також позивачем не вірно розраховано 3 % річних за квітень 2022, які підлягають виключенню з суми в 27337 гривень та становлять 25663 гривень.

В ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже саме позивача процесуальним законом покладено правові наслідки, пов`язані із невчиненням процесуальних дій щодо належного обчислинення боргу відповідача по суті спору.

Натомість свої права та обов`язки сторони реалізують на основі принципів змагальності і диспозитивності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц (провадження № 61-26417св18) викладена правова позиція, що "за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже суд не збирає докази та не складає замість сторін їх обчислення щодо розміру і періодів майнових претензій.

Саме до обов`язку позивача належить здійснити розрахунок його вимог на основі підстав його позову за розміром 30000 гривень платежу в період з квітня 2022 та нарахування на них інфляційних витрат та 3% пені.

Такого обов`язку позивач належним чином не здійснив та перед судом не довів.

При цьому позивач не просив суд про розгляд спору в частині зменшеного розміру інфляційних витрат та 3% пені за квітень 2022 з інших правових підстав.

Отже у разі вирішення позивачем для себе необхідності розгляду спору в частині іншого виду претензії в іншому розмірі з інших правових підстав він може здійснити це за новим позовом в порядку і з правових підстав, що для себе визначить. Однак такі обов`язки не реалізуються судом замість позивача на визначення правових підстав і предмету спору замість позивача або на виправлення його помилок в правових підставах позову.

Разом з цим у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

При цьому в даному спорі судом вказано не на необхідність зазначення позивачем правових норм, із застосуванням яких не погоджується цей суд, а саме на розміщення позивачем в позові його вимоги до відповідача про стягнення грошових коштів на підставі погодження збільшеної суми оренди за квітень 2022 року із пені та інфляційних витрат, яку в дійсності не погодив відповідач, яка за п. 3.3. договору не гарантується позивачу.

Крім цього позивачу належить саме відмовити у його позові в частині вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за безпідставністю його вимоги про стягнення з відповідача в сумі 30000 гривень оренди за квітень 2022 року, оскільки передбачені в ч. 2 ст. 625 ЦК України платежі не визнаються додатковими (акцесорними), ні положеннями доктрини цивільного права, ні за релевантними судовими рішеннями Верховного Суду та є натуральним зобов`язанням, що не забезпечується за рішенням юрисдикційного органу в примусовому порядку.

Так само в постанові Верховного Суду від 2 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказано, що «...У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України)...».

В п. 1 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В п. 1 ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В п. 1 ст. 612 ЦК України вказано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже відповідач зобов`язаний виконати ті зобов`язання, які самостійно на себе прийняв в його відносинах з позивачем.

В ч. 2 ст. 625 ЦК України вказано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В заяві про уточнення позову від 12/02/2024 позивач просив суд стягнути з відповідача на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України 1387540 гривень в якості неустойки за неповернення речі з тієї підстави, що з 01/01/2023 вартість оренди становить 63070 на підставі повідомлення позивача про збільшення оренди позивача від 16/12/2022 та відсутності реагування відповідача, що одночасно розглядає і підставою розірвання договору та повернення речі.

В ч. 2 ст. 785 ЦК України вказано, що, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Однак договір сторін не передбачає відповідного виду і розміру неустойки.

Крім цього ч. 2 ст. 785 ЦК України застосовується одночасно з врахуванням положень інших норм глави 58 ЦК України про розірвання чи припинення договору найму.

В главі 58 ЦК України одночасно врегульовано відносини за відносинами найму рухомих і нерухомих речей. Найм рухомих речей належить до реальних договорів, а найм нерухомих речей належить до консенсуальних договорів, що в наступному визначає особливості їх виконання та правового регулювання відносин за ними.

По-третє, позивачем не заявлено позову про розірвання чи припинення договору, а розміщено прохання про зобов?язання відповідача звільнити орендоване нежитлове приміщення.

По-четверте, позивачем не враховано неможливість одночасного стягнення орендної плати та розірвання, припинення договору чи зобов?язання відповідача звільнити орендоване приміщення.

Оплата платежу за користування предметом оренди, про яку позивач просив суд в позові та в його заяві про уточнення позову не є можливою за обставини припинення між сторонами договору оренди.

Так в п. 3.3. договору сторін передбачено, що внаслідок повідомлення відповідачем про свою незгоду із новим розміром орендної плати договір вважається розірваним.

Натомість 28/04/2022 саме позивач склав листа про розірвання, припинення договору та звільнення приміщення, а не відповідач від нього відмовився.

Таким чином відповідач не може нести правові наслідки за дії позивача.

Важливо також відзначити, що в листі від 28/04/2022 позивач як вказує про розірвання, припинення договору, звільнення і повернення приміщення він також одночасно з цим зазначає, що він від домовленості сторін не відмовляється і відповідач може два місяці користуватись майном та просить, за бажання відповідача, завершити відносини на основі акту приймання-передачі, а до того часу продовжувати фінансові зобов?язання.

Надалі 16/12/2022 позивач знову надіслав відповідачу листа про збільшення платежу оренди до 63070 гривень та вже не заявляє про розірвання чи припинення договору, а натомість пропонує відповідачу можливість скористуватись порядком за п. 3.3. договору, однак не уточнює який саме із них має на увазі порядок, залишаючи тлумачення цього за відповідачем.

Таким чином саме дії позивача призвели до неможливості однозначного розуміння його повідомлень відповідачем і необхідності неодноразового застосування цивільно-правової доктрини про тлумачення дії позивача проти самого позивача в даному спорі.

Отже в цій частині саме дії позивача не відповідають змісту зобов?язання сторін про оплатне користування річчю за договором оренди.

Однак на підставі принципу contra proferentem саме проти позивача належить тлумачити його взаємно суперечливі дії.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the dominant influence of one of the party).

Тому на відповідача не може бути покладено відповідальність за дії позивача і не може бути покладено неустойку за ч. 2 ст. 785 ЦК України, одночасно із стягненням з нього плати за користування річчю.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20).

Отже не відповідатиме принципу розумності одночасне стягнення з відповідача орендної плати та неустойки за не повернення майна.

Так само не відповідає вимогам принципу розумності одночасна заява позивача про негайне звільнення відповідачем приміщення або про його звільнення через два місяці, або про продовження користування зі збільшенням орендної плати до 60000 гривень.

Та обставина, що позивач не надіслав відповідачу акт-приймання передачі для припинення договору однозначно свідчить про те, що позивач не вважав для себе за необхідне розривати договір. Хоча в ч. 2 ст. 795 ЦК України безпосередньо для спірних відносин передбачено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Крім цього позивач надіслав відповідачу листа про те, що він пропонує йому використовувати положення п. 3.3. щодо припинення договору, оскільки для відповідача зазначені положення передбачають тільки можливість таких дій, самостійно не заявивши вимогу про розірвання договору.

Отже неправдивими є пояснення позивача про те, що його інтерес складало розірвання договору.

Позивач здійснив усе можливе і залежне від нього для збереження договору та використовував саме договірні механізми для підвищення плати за оренду.

Разом з цим відповідач не здійснив будь-яких дій для припинення договору оренди так само: він уклав договір, утримував у себе майно, прийняв підвищення орендної плати до 30000 гривень, не заперечив підвищення орендної плати до 60000 гривень.

Таким чином неправдивими є пояснення представника відповідача про те, що підвищення орендної плати з 8000 гривень до 30000 гривень не було погоджено відповідачем, оскільки керівник відповідача не вказав дату набрання чинності цих змін.

Так само поясненням представника відповідача суперечить зазначення керівником відповідача інформації про продовження договору оренди ще на один рік.

Однак без погодження істотних умов сторони були б позбавлені будь-якої можливості виконувати відповідні умови договору.

При цьому необґрунтованими є пояснення представника відповідача про те, що в договорі сторін не погоджено усі істотні умови, без зазначення які саме істотні умови не погоджено, оскільки сторонами погоджено предмет договору, строк користування та плату за користування, що є істотними умовами договору найму.

В ч. 1 ст. 759 ЦК України вказано, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

В ст. 13 ЦК України вказано, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Позов в частині стягнення з відповідача неустойки позивач обґрунтовує відсутністю відповіді відповідача на повідомлення про підняття розміру оренди від 16/12/2022, яке одночасно з цим розглядає як підставу розірвання договору.

Отже у відповідній частині позов позбавлено будь-яких правових підстав, його подано на основі помилкового висновку позивача про наслідки дій відповідача.

Зазначене також спростовується поясненням представника відповідача в судовому засіданні про те, що фактичне припинення користуванням нерухомим майном почалось з 01/08/2023.

В письмовому відзиві відповідача на позов визнано обставини листування між сторонами: надіслання та отримання відповідних повідомлень. Спір між сторонами виник саме з підстав різного тлумачення сторонами їх дій. Учасники зі сторони позивача та відповідача надали перед судом пояснення про те, що відповідач лише утримував у себе у фактичному володінні майно позивача.

В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що з 01/08/2023 відповідач не користується приміщенням.

Таким чином відсутні перешкоди для відмови в позові щодо зобов`язання відповідача звільнити спірні приміщення та передати їх позивачу.

У свою чергу в ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Однак відповідач та його представник не подали суду будь-якого спростування правових підстав позову, не подали належного власного розрахунку на спростування розрахунку позивача.

В постанові Верховного Суду від 7 червня 2022 року у справі № 910/15998/20, зазначено, що під стандартом доказування слід розуміти ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину -доведеною.

Крім зазначеного, відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

В ч. 4 ст. 77 ЦПК України вказано, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Оскільки для розгляду даного спору позивачу належало сплатити максимальний розмір судового збору, тому зазначений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, без виконання на користь позивача ухвали про повернення судового збору позивачу, яку було раніше постановлено.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

В ч. 5 ст. 268 ЦПК України вказано, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Цеммікс Україна» (код ПОУ 39053840) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1212665,31 гривень;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Цеммікс Україна» (код ПОУ 39053840) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 14493,60 гривень судового збору;

зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Цеммікс Україна» (код ПОУ 39053840) звільнити орендоване нежитлове приміщення загальною площею 742 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 та повернути їх ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) по Акту приймання-передачі.

в іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.