ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2023/25 Справа № 199/3541/24 Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гусакової О.Б. на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева Вікторія Миколаївна, про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з вказаною позовною заявою. В обґрунтування посилався на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2006 року належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

10.08.2016 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 2015 року в ході проходження медичного огляду у позивача було виявлено онкологічне захворювання.

У зв`язку з хворобами, які прогресували, позивач втратив можливість самостійно себе забезпечувати та обслуговувати, а тому потребував сторонньої допомоги і просив відповідача надати йому допомогу з догляду та опіки із забезпеченням його щоденними продуктами харчування, прибирання квартири, прання білизни, забезпечення необхідними лікарськими засобами.

Після виявлення у позивача онкологічної хвороби відповідач почала цікавитися питанням щодо приватної власності позивача та щодо її прав на його квартиру, тому задля забезпечення її та їх неповнолітньої доньки у майбутньому житлом, відповідач запропонувала позивачу укласти договір, згідно якого спірна квартира перейде у її власність.

Напередодні правочину, 15 лютого 2018 року, у зв`язку з прогресією захворювання позивачу була розпочата нова поліхіміотерапія, при цьому лікарі не давали ніяких позитивних прогнозів та зазначили, що після проходження чергового курсу потрібен тривалий догляд, реабілітація, уколи та крапельниці. Розуміючи, що дружина буде доглядати його у разі виникнення такої необхідності з огляду на встановлений діагноз та перебіг хвороби, позивач погодився на її пропозицію, вважаючи цю угоду як договір довічного утримання.

Тому 20 лютого 2018 року, під час проходження лікування, він уклав з відповідачем, як він вважав, договір довічного утримання, проте фактично це був договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 249.

Вказаного нотаріуса обрала відповідач та замовила в нього вказану послугу з посвідчення правочину. Під час укладання цього договору позивач вважав, що під час його підписання він підписує договір довічного утримання, не розуміючи різниці у відмінностях правової природи та наслідків, бо за станом свого здоров`я (розлад свідомості, спричинений наслідками онкологічної хвороби, проходженням курсів хіміотерапії і її наслідками, захворювань головного мозку) не мав змоги розібратися в його суттєвих умовах. Також, приватним нотаріусом не було надано йому відповідні роз`яснення щодо умов та наслідків укладання вказаного договору, а лише показала позивачу, де треба поставити підпис.

Відразу після укладення спірного договору сімейне життя сторін почало різко погіршуватися, стали частими сварки, ініціатором яких була відповідачка. Остання штучно створювала підстави для виникнення конфліктів, що в кінцевому результаті призвели до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.

З лютого 2019 року відповідачка виїхала з міста та почала проживати в своєму домі в с.Чаплинка Петриківського району Дніпропетровської області, періодично повертаючись у м. Дніпро до позивача.

У вересні 2019 року відповідачка заявила, що вона ініціювала процес розірвання їх шлюбу, в результаті чого, 18 грудня 2019 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ними було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідачка не виконувала тих зобов`язань, які були обумовлені, як вважав позивач, договором довічного утримання. На звернення позивача про допомогу відмовляла.

Такі обставини змусили позивача звернутися за правовою допомогою до адвоката, після чого він дізнався, що 20 лютого 2018 року ним було укладено з відповідачкою договір дарування спірної квартири замість договору довічного утримання, тому вона не має перед ним ніяких обов`язків.

Такі обставини не відповідали його внутрішній волі, оскільки позивач вважав, що передача квартири АДРЕСА_2 у власність відповідачки відбудеться за умови, якщо вона буде допомагати йому, опікуватись ним до смерті. На меті укладати договір дарування квартири у нього не було. Спірна квартира є єдиним його житлом, після укладення договору дарування позивач продовжує у цій квартирі проживати як у своїй власній, самостійно її утримує, на нього продовжують бути оформлені особові рахунки на комунальні послуги. Натомість відповідач не взяла на себе тягар по її утриманню зовсім.

Таким чином сторони не вжили заходів з прийняття-передачі спірної квартири у фактичне володіння відповідача. Такі відмінності вказують дійсно на намір позивача з укладення ним саме договору довічного утримання, а не дарування.

У січні 2020 року відповідачка взагалі виїхала зі спірної квартири на постійне місце проживання до с. Чаплинка, Дніпропетровської області, залишивши неповнолітню доньку проживати з батьком на повному його утриманні.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року було стягнуто з відповідачки аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 16 липня 2021 року. Виконавчий лист на підставі вказаного рішення суду було пред`явлено до виконання до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), проте жодного платежу відповідачка так і не зробила.

Таким чином, при укладенні спірного договору не були враховані інтереси, на той момент малолітньої, доньки позивача, яка мешкає разом з ними за адресою: АДРЕСА_1 , договір посвідчувався без згоди органу опіки та піклування, що могло призвести до порушення прав малолітньої дитини на проживання, оскільки вказана квартира є єдиним її житлом.

Просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який укладено 20 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою Вікторією Миколаївною 20 лютого 2018 року та зареєстрований у реєстрі за №249.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Вважає, що судом не було надано належної правової оцінки наявності тяжких невиліковних хвороб у позивача, що слугували підґрунтям його помилки в дійсній правовій природі, укладеного ним правочину з відповідачем.

Крім того, позивач не є фахівцем в галузі права, то відповідно останній не тільки не знав і не міг знати про відповідні положення СК України, згідно яких він міг розрахувати на обов`язки по утриманню його дружини навіть після розірвання шлюбу, а й розібратися в правовій природі договорів. Судова практика навпаки вважає, що вік особи або її хвороба припускає його помилковий погляд на юридичні питання.

Також, судом не надано оцінку тому факту, що після укладення спірного договору дарування, передача квартири не відбулась, позивач разом зі своєю донькою продовжували жити у спірній квартирі.

Вважає, що ним на підставі належних і достатніх доказів було доведено факт укладення ним правочину під впливом помилки щодо його правової природи.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2024року залишити без змін.

Зазначає, що вік позивача, його стан здоров`я, наявність групи інвалідності жодним чином не свідчить про його помилку під час укладення оспорюваного договору.

Крім того, позивач подарував квартиру своїй дружині, що аж ніяк не є чимось дивним чи незвичайним.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач раніше двічі подавав позови про визнання договору дарування недійсним спочатку з підстав його укладання у зв`язку з тяжкими життєвими обставинами (справа № 199/987/20), а потім у зв`язку з фіктивністю договору (справа № 199/509/22). І в обох випадках справа пройшла всі судові інстанції, тобто позивач яро наполягав та запевняв всі три судові інстанції в тому, що договір було спочатку вчинено у зв`язку з тяжкими життєвими обставинами (справа № 199/987/20), а потім в тому, що він є фіктивним (справа № 199/509/22). Тепер він запевняє суд в тому, що він помилився в природі договору.

Тому, всі зазначені обставини є взаємовиключними та не можуть існувати одночасно, що свідчить про фіктивність самого позову, його подання «для виду», з метою накладення арешту на спірну квартиру та чинення перешкод відповідачці у здійснення права власності на своє майно.

Отже, конфлікт позивача з колишньою дружиною (відповідачкою) не свідчить про наявність помилки зі сторони дарувальника під час укладення ним оспорюваних правочинів.

Також, як вбачається з матерів справи, згідно з довідкою № 11913 від 23.10.2019 року про склад сім`ї, донька сторін зареєструвалась в квартирі лише 23.02.2018 року, тобто після укладення спірного договору. Таким чином, будь-яких підстав вважати, що ОСОБА_3 мала право користування квартирою станом на дату укладання договору немає.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про отримання документів в електронному суду та рекомендоване повідомлення про вручення повістки сторонам.В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_1 адвокат Гусакова О.Б. та представник ОСОБА_2 -адвокат Карлаш І.А..

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу на праві особистої приватної власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони по справі уклали шлюб 10.08.2016 року.

20 лютого 2018 року між сторонами було укладено договір дарування вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою Вікторією Миколаївною 20 лютого 2018 року та зареєстрований у реєстрі за №249.

Відповідно до п. 2.1 оспорюваного договору дарування дарувальник гарантує, що третіх осіб, членів сім`ї власників житла та дітей, за якими зберігається право на користування предметом договору, згідно зі ст.405 ЦК України, ст. ст. 247, 248 СК України, ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», які б могли пред`явити свої вимоги щодо прав власності або користування предметом договору, немає.

Відповідно до довідки МСЕК № 116491 ОСОБА_1 має ІІ групу інвалідності з 01.06.2021 року безстроково, може бути адаптований до роботи із зменшеним обсягом праці.

Відповідно до консультативного висновку спеціаліста від 15.02.2018 року, 20.09.2021 року та виписки № 4970 КЗ «Дніпропетровська міська багатопрофільна клінічна лікарня № 4» ДОР» ОСОБА_1 хворіє на хронічний лімфолейкоз (С 91.1)ІІВ стадія по Binet Rai з ураженням л/вузлів, печінки, селезінки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається як на підставу позову, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування від 20.02.2018 року є необґрунтованими.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до змісту статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Тобто, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини 1 та частини 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

За положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання на те, що апелянт вважав, що уклав не договір дарування, а договір довічного утримання, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими.

Позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. На виконання оспорюваного договору дарування позивачем з власної волі, добровільно було передано майно своїй дружині, що підтверджено самим договором дарування, а також реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також, позивачем не надано доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину він був нездатний усвідомити зміст укладеного договору, який йому було роз`яснено нотаріусом, а вказані ним твердження спростовуються самим договором дарування, відповідно якого всі істотні умови договору сторонами були погодженні про що поставлені підписи.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що сам по собі факт наявності у ОСОБА_1 тяжкої хвороби не є достатнім доказом його фізичної неспроможності в межах, необхідних для вільного волевиявлення, та не спростовує презумпцію його психічного здоров`я.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 12.08.2020 у справі № 759/7606/13, від 13.01.2023 у справі № 750/6976/20.

Доводи апеляційної скарги про те, що вік особи або її хвороба припускає його помилковий погляд на юридичні питання колегія апеляційного суду відхиляє з огляду на наступне.

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.05.2024 року у справі №501/3591/21 та від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц.

Та обставина, що ОСОБА_1 залишився проживати у подарованій ним спірній

квартирі не може свідчити про відсутність його волевиявлення на її відчуження, оскільки умова проживання в подарованій квартири не суперечить оспорюваному договору дарування від 20 лютого 2018 року.

Крім того, дії дарувальника, що передували укладенню договорів, а саме особисте прибуття до нотаріальної контори й підписання договору дарування у нотаріуса, дає підстави вважати про обізнаність та цілковиту згоду на вчинення правочину.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що спірний правочин був укладений між подружжям, майнових прав дитина станом на час укладання договору на квартиру не мала, а тому звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення, порушення гарантії збереження права дитини на житло, судом не встановлено. Крім того, на момент звернення позивача до суду дитина сторін досягла повноліття, таким чином позивач втратив право захищати інтереси дитини, як законний представник.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що воля дарувальника в оспорюваному правочині відповідала його дійсним намірам щодо розпорядження належним йому нерухомим майном. Позивачем не надано доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину він був нездатний усвідомити зміст укладеного договору, який йому було роз`яснено нотаріусом, колегією суддів не встановлено, та позивачем не доведено, а вказані ним твердження спростовуються самим договором дарування, відповідно якого всі істотні умови договору сторонами були погодженні, про що свідчать підписи сторін.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Інші наведені в апеляційних скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційних скарг і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гусакової О. Б. залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2025 року.

Судді: