ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2361/24 Номер провадження 22-ц/814/628/25Головуючий у 1-й інстанції Блажко І.О. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.,

суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

секретаря: Сальної Н.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Маліченка Максима Анатолійовича

на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2024 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Полтавської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна,-

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Першої Полтавської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна, в якому просила зобов`язати Першу Полтавську державну нотаріальну контору зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , який було накладено Першою Полтавською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали Ленінського районного суду м. Полтава від 03.02.2003 в межах кримінальної справи.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Полтавської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна.

Ухвала мотивована тим, що вказані позовні вимоги розглядаються в порядку кримінального судочинства.

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив в апеляційному порядку представник ОСОБА_1 адвокат Маліченко М.А., в апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач не є учасником кримінальної справи в рамках якої ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави у 2003 році за правилами КПК України 1960 року, накладено арешт на майно, однак позивач є спадкоємцем вказаного майна, яка не може оформити своє право власності у порядку спадкування після смерті брата.

Вказує, що за таких обставин, вбачається наявність спору про захист права власності, який підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Звертає увагу, що позивач при звернені до суду першої інстанції посилалася на правові позиці Великої Палати Верховного Суду, згідно з якою спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Першої Полтавської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна, в якому просила зобов`язати Першу Полтавську державну нотаріальну контору зняти арешт з квартири, який було накладено Першою полтавською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 03.02.2003 в межах кримінального провадження.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 13.03.2006 позивач на праві приватної спільної власності є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 .

Власниками вказаної квартири у рівних частках також є діти позивача -

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також рідний брат позивача - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач, як спадкоємець свого брата ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Оканенко Т.Є., від якої Позивач дізналася, що Першою Полтавською державною нотаріальною конторою на квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт на виконання ухвали Ленінського районного суду міста Полтави від 03.02.2003 (суддя Карнаух П.М.).

У зв`язку із наявним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записом про арешт квартири (реєстраційний № 2446728POLTAVA1), приватний нотаріус Оканенко Т.Є. повідомила позивача про неможливість видачі їй свідоцтва про право на спадщину до вирішення питання про зняття арешту.

Згідно із отриманого позивачем архівного листа Ленінського районного суду міста Полтави, арешт на належну їй та її дітям квартиру було накладено у зв`язку із розглядом кримінальної справи у відношенні ОСОБА_6 1972 року народження, проживаючого у АДРЕСА_3 .

Позивач зазначала, що ОСОБА_6 (двоюрідний брат позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), через розгляд відносно нього кримінальної справи і було накладено арешт, ніколи не був власником квартири АДРЕСА_2 .

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що вона є власником та спадкоємцем майна, на яке накладено арешт, що порушує її право власності та перешкоджає оформлення спадщини після смерті свого брата, внаслідок чого вона змушена звертатися із цим позовом про зняття арешту у порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження, районний суд дійшов до висновку , шо оскільки, позивач звертається до суду з позовними вимогами, які виникли при виконанні вироку, то позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а вказане слід розглядати за нормами КПК України.

Однак, колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком районного суду з огляду на наступне.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, арешт на квартиру, що належить на праві власності позивачу (1/4 частини), накладався ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 03.02.2003 в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 13.03.2006 позивач на праві приватної спільної власності є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 .

Власниками вказаної квартири у рівних частках також є діти позивача -

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також рідний брат позивача - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку із наявним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записом про арешт квартири (реєстраційний № 2446728POLTAVA1), приватний нотаріус Оканенко Т.Є. повідомила позивача про неможливість видачі їй свідоцтва про право на спадщину до вирішення питання про зняття арешту.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції виходить з того, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення судом арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час досудового розслідування рішення про скасування арешту майна, КПК України 1960 року не встановлював.

Статтею 174 КПК України визначено, що як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Згідно із п. 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від Велика Палата Верховного Суду від 30.06.2020 по справі № 727/2878/19 спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Таким чином, враховуючи правові підстави позову та те, що арешт на квартиру позивача був накладений ухвалою Ленінського районного суду міста Полтави при розгляді кримінальної справи у 2003 році за правилами КПК України 1960 року, з урахуванням того, що позивач не є учасником кримінальної справи, в межах якої накладено арешт, однак є спадкоємцем, який не може оформити своє право власності у порядку спадкування після смерті брата, вбачається наявність спору про захист права власності, який підлягає вирішенню в порядку саме цивільного судочинства.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Маліченка Максима Анатолійовича задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя О. Ю. Кузнєцова

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль