Справа №:755/3460/24
Провадження №: 2/755/3854/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Восьмої київської державної нотаріальної контори Осипенко Поліна Василівна про усунення від права на спадкування,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 третя особа: державний нотаріус Восьмої київської державної нотаріальної контори Осипенко Поліна Василівна про усунення від права на спадкування посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , спадкоємцем за законом якого є позивач та відповідач. Померлий був особою похилого віку, часто хворів, останні роки не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги, не міг вільно самостійно пересуватися. Доглядом, забезпеченням його ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням по мірі можливостей займався позивач. Про безпорадний стан померлого було відомо відповідачці, яка проживала в Києві, проте жодного разу не приїжджала до батька і не мала наміру надавати йому будь-якої матеріальної чи іншої допомоги. Лише після смерті ОСОБА_5 , відповідач подала заяву про прийняття спадщини у вигляді частини квартира АДРЕСА_1 . Неправомірні дії відповідача призвели до захворювання та стали причиною смерті його брата ОСОБА_5 . Його брат неодноразово намагався зустрітись зі своєю дочкою, однак вона ігнорувала благання спадкодавця про допомогу. ОСОБА_5 перебував в безпорадному стані, оскільки міг пересуватися тільки по квартирі за допомогою «ходунків» і не міг ні самостійно приготувати собі їжу, не вийти з квартири придбати ліки та продукти, ні забезпечити умови свого життя, тому потребував постійного стороннього догляду, допомоги та піклування. Таку допомогу надавав померлому він. Відповідач, будучи дочкою померлого, замість того, щоб надавати батькові допомогу, яку вона могла надавати, навпаки, в образливій формі самоусунулась від будь-якого спілкування з померлим. Отже, зважаючи на негідну поведінку відповідача про відношенню до свого батька (спадкодавця), не надання йому допомоги, яку той потребував через хворобу, образливе ставлення, внаслідок чого останній через перенесене душевне хвилювання фактично і помер, вважає, що відповідач має бути усунена від обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_6 .

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 11.03.2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та витребувано копію спадкової справи.

09.12.2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» представником відповідача подано відзив на позовну заяву, який прийнятий судом та долучений до матеріалів справи. З відзиву вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідач погано ставилась до свого батька, не навідувала його та не брала участі в його утриманні, тому не має права претендувати на майно померлого батька. З вищезазначеними висновками позивача погодитись не можливо, оскільки після смерті свого батька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина де спадкоємцем за законом була його донька, тобто відповідач по справі. Відповідач, протягом 6 місяців після відкриття спадщини на спадкове майно - ? частка квартири АДРЕСА_1 , подала заяву до нотаріуса з наміром прийняти спадщину за законом, як того вимагає законодавство. Позивач, має намір заволодіти майном відповідача та на словах стверджує про те, що неправомірні дії відповідача призвели до смерті її батька. Однак, жодних підтверджуючих документів, медичних висновків та інше, які б доказували, що відповідач довела до смерті свого батька відсутні. Своїми твердженням позивач звинувачує відповідача в злочині, моральному чи фізичному насиллі, тортури, які нібито застосовувала відповідач по відношенню до свого померлого батька. Крім надуманих звинувачень позивача, позовна заява не підтверджена жодними доказами. Відповідач ніколи не вчиняла дій, які б загрожували здоров`ю її батьку. Крім того, будучи хворим та у випадку вчинення неправомірних дій стосовно нього, батько відповідача міг звернутись до правоохоронних органів та до лікарів, де б було встановлено неправомірні чи злочинні дії відповідача, однак цього не було. Відповідач спілкувалась з батьком та дбала про нього, можливо не в такій кількості, як собі уявляє позивач чи хотів би позивач, але брала участь у його утримані, за необхідністю. Позивач, намагаючись заволодіти часткою житла відповідача, що дісталась їй від померлого батька подав до суду штучно створений позов, без доказової бази, вчинюючи наклеп на відповідача та паплюжить її чесне ім`я.

Ухвалою Дніпровського районного суджу м. Києва від 28.01.2025 року закрито підготовче провадження.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 .

В судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали та просять суд відмовити в задоволенні позову та вирішити питання про судові витрати.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, його представника, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , про що зроблений відповідний актовий запис № 1309, що підтверджується копією свідоцтва про смерть видане 27.06.2023 року виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ).

Після смерті померлої відкрилась спадщина, яка складається з 1/

2 частини квартира АДРЕСА_1 . Заповіт за життя померлий не залишив.

Позивач - ОСОБА_1 - є рідним братом померлого, відповідач - ОСОБА_3 - є дочкою померлого, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 31.08.2023 року ОСОБА_1 , який є братом померлого ОСОБА_5 , подав до Восьмої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Крім нього, 29.09.2023 року заяву про прийняття спадщини подала дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_3 .

Постановою державного нотаріуса Восьмої київської державної нотаріального контори від 01.02.2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 брата ОСОБА_5 на частку квартири АДРЕСА_1 ,у зв`язку з наявністю спадкоємців першої черги.

Вирішуючи спір суд приходить до наступних висновків.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначає, що ОСОБА_3 повинна бути усунена від права на спадкування, оскільки померлий був особою похилого віку, часто хворів, останні роки не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги, не міг вільно самостійно пересуватися. Відповідач не надавала померлому не надавала допомоги, яку той потребував через хворобу, образливе ставлення, внаслідок чого останній через перенесене душевне хвилювання фактично і помер.

Разом з тим, незважаючи на покладений саме на позивача, обов`язок доказування факту наявності обставин, передбачених ст. 1224 ЦК України, які слугують підставами для усунення спадкоємця від права на спадкування, позивач не надав жодних належних, допустимих та безспірних доказів перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреби спадкодавця у наданні допомоги відповідачем, звернення до відповідача прохання (вимоги) про надання матеріальної чи моральної допомоги та при цьому, свідомого ухилення відповідача, як доньки спадкодавця, від надання спадкодавцеві такої допомоги, шляхом відмови чи ігнорування таких вимог, доказів щодо можливості її надання.

Покликаючись на тяжкий стан здоров`я померлого ОСОБА_5 , позивач впродовж всього часу перебування справи на розгляді у суді не представив жодної медичної документації спадкодавця на підтвердження його посилань. Окрім цього, не було надано доказів встановленого факту ухилення ОСОБА_3 від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця.

Зі змісту спадкової справи вбачається, що в довідці про причини смерті ОСОБА_5 причиною смерті зазначено - механічна асфіксія внаслідок утоплення в воді.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_7 , який перебуває в дружніх стосунках з позивачем з дитинства, суду повідомив. Померлий був інвалідом з дитинства, шкутильгав на ногу та хворів на епілепсію. В квартирі проживав один. Допомоги від дочки померлий не мав, йому допомагав він з дружиною та брат померлого. Померлий постійно їздив на рибалку, це було його хобі. В день смерті ОСОБА_5 сам поїхав на рибалку на велосипеді та утонув.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_8 , який товаришував з батьком позивача з 1990 року, суду повідомив. В будинок по АДРЕСА_2 він вселився в 1986 році. З померлим особистих відносин не мав. Про те, що померлих хворів він знав, але померлий йому особисто нічого не розповідав. Останній раз померлого бачив приблизно 5 років назад.

В судовому засідання позивач особисто суду пояснив, що його померлий брат не був лежачою особою, він був не пристосований до життя, після смерті їх батьків він приходив та допомагав братові. Померлий часто їздив на велосипеді на рибаку, де останній раз і утонув.

Так, для усунення від права на спадкування за законом необхідно довести, що спадкодавці за життя зверталися до особи з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого особа свідомо ухилялась. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.

Наведені висновки містяться, зокрема у постанові КЦС ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 205/4674/19.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відтак, за відсутності факту розпорядження спадкодавцем належним йому майном іншим чином та необґрунтованості винної поведінки ОСОБА_3 та жодної із обставин, визначених статтею 1224 ЦК України як підстав для усунення від права на спадкування, відповідач ОСОБА_3 , як дочка померлого є спадкоємицею першої черги за законом.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

На виконання вимог ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України, позивачем не надано до суду належних, достовірних та достатніх доказів, з яких можливо встановити що померлий ОСОБА_5 потребував допомоги саме від відповідача ОСОБА_3 , був в безпорадному стані, а остання, у свою чергу, умисно ухилялася від надання такої допомоги, що могло бути підставою для усунення їх від права на спадкування.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Суд наголошує, що дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства, де позивач звернувся за захистом своїх прав, керуючись нормами матеріального права та ЦПК України. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи, Суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Із положень ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частина 2 ст.141 ЦПК України визначає, що судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови у позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).

Висновки судів з урахуванням встановлених у цій справі обставин відповідають вищенаведеним висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норм права в подібних правовідносинах.

Судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

До суду представником відповідача подано заяву про відшкодування позивачем понесених відповідачем витрат серед яких: витрати на поштову кореспонденцію та на правничу допомогу адвоката Гарницького П.П. в розмірі 150 000 грн.

Представник відповідача в обґрунтування розміру понесених витрат: на поштову кореспонденцію та на правничу допомогу подав Угоду (договір) про надання правничої допомоги від 10.05.2024 року між ОСОБА_3 та адвокатом Гарницьким П.П., де визнано усі істотні умови.

До договору доданий попередній розрахунок витраченого часу адвокатом Гарницьким П.П. по цивільній справі № 755/3460/24 від 10.05.2024 року з якого вбачається, що при наданні правничої допомоги адвокатом Гарницьким П.П. планується витрати 80 годин. За попередньою домовленістю між адвокатом та клієнтом година роботи адвоката становить 3500 грн. З метою демонстрації витраченого часу, який брався до уваги при розрахунку гонорару за Договором, наведена таблиця витраченого часу. Так, в таблиці зазначено зміст витраченого часу:

-попереднє опрацювання матеріалу 7 годин;

-опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отриманих додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи - 10 годин;

-підготовка процесуальних документів по справі (складання заяв, письмових пояснень, клопотань та інше), участь в судових засіданнях в режимі відео конференції - 63 години.

Також до заяви представником відповідача долучено квитанцію до прибуткового касового ордеру № 16 від 10.05.2024 року на суму 150 000 грн. де зазначено, що кошти прийнято від Нікітіної А.С.

Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх

Позивачем подано до суду заяву про зменшення витрат на правничу допомогу яка обґрунтована тим, що предмет в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивчені великого обсягу фактичних даних і процесуальних документів, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значних витрат часу та їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї що лише підлягає сплаті.

При вирішенні питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд враховує, що позовна заява складається фактично з чотирьох сторінок, представником відповідача подано до суду фактично лише один процесуальний документ, а саме відзив, який складається з двох сторін. Загальна кількість годин проведених представником відповідача становить 4 (чотири ) години, тоді як у попередньому розрахунку зазначено 63 години.

Враховуючи складність справи, взявши до уваги характер правовідносин у цій справі, заперечення ОСОБА_1 , проаналізувавши обсяг наданих заявнику послуг, дійшов висновку, щодо стягнення на користь ОСОБА_3 понесених у даній справі витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги ЦПК України і те, що у задоволенні позову позивачу відмовлено у повному обсязі, понесені стороною позивача судові витрати слід залишити за ними.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1216, 1224, 1261 ЦК України, , ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263- 265, 268, 273, 280 ЦПК України , суд,-

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Восьмої київської державної нотаріальної контори Осипенко Поліна Василівна про усунення від права на спадкування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місяця проживання: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місяця проживання: АДРЕСА_4 ;

Третя особа: державний нотаріус Восьмої київської державної нотаріальної контор Осипенко Поліна Василівна, адреса місцезнаходження: м. Київ, вулиця Пасхаліна Юрія, 16.

Повний текст рішення складено 03.03.2025 року.

Суддя Н.О.Яровенко