ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі судді Майної Г. Є. від 07 листопада 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 07 липня 2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого вони мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрований 07 липня 2007 року Довгинцівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №315. За період шлюбу за спільні кошти було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою по АДРЕСА_1 . Титульним володільцем зазначеного майна у правовстановлюючих документах була вказана відповідачка ОСОБА_1 . Тому позивач просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку з господарським будівлями та спорудами, загальною площею 60,5 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 60,5 м2, житловою площею 42,8 м2, опис об?єкту: житловий будинок літ. А, саман., об. цеглою, сарай літ. Б, цегла, вбиральня літ. В, цегла, літня кухня сарай літ. Г, саман., об. цеглою, літній душ літ. Д, цегла, спорудження - літ. я, к, І, № 1-6, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 19. Визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 60,5 м2, житловою площею 42,8 м2, опис об?єкту: житловий будинок літ. А, саман., об. цеглою, сарай літ. Б, цегла, вбиральня літ. В, цегла, літня кухня сарай літ. Г, саман., об. Цеглою, літній душ літ. Д, цегла, спорудження - літ. я, к, І, № 1-6, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 19. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 360,55 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 07 липня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2021 року у справі №183/300/21 розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрований 07 липня 2007 року Довгинцівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №315. Після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_1 прізвище ОСОБА_5 (а.с. 7). Рішення набрало законної сили.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 18 червня 2014 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2-300, зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 60,5 м2, житловою площею 42,8 м2, опис об?єкту: житловий будинок літ. А, саман., об. цеглою, сарай літ. Б, цегла, вбиральня літ. В, цегла, літня кухня сарай літ. Г, саман., об. цеглою, літній душ літ. Д, цегла, спорудження - літ. я, к, І, №1-6, розташований за адресою по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 19 (а.с. 8).

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частини. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя; встановивши, що спірний будинок АДРЕСА_1 придбаний під час перебування сторін справи у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апелянтки про те, що спірний будинок належав її рідному діду ОСОБА_6 та договір купівлі-продажу даного будинку, укладений між нею та ОСОБА_6 має лише формальний характер, оскільки сторони не сплачували за нього грошові кошти під час оформлення договору купівлі-продажу, є недоведеними; належних та допустимих доказів на підтвердження такої позицій суду не надано, презумпцію права спільної сумісної власності подружжя апелянткою не спростовано; клопотання про надання інших доказів, витребування відповідних доказів апеляційним судом - апелянткою не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.

Посилання відповідачки на те, що місцевим судом було повернуто її зустрічні позовні заяви про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.06.2014 удаваним та визнання за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок, - не спростують правильність оскаржуваного рішення. Згідно інформації з ЄДРСР, ухвали суду першої інстанції про повернення зустрічних позовних заяв ОСОБА_1 не оскаржувались до суду апеляційної інстанції; самостійний позов про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.06.2014 удаваним та визнання права особистої приватної власності на житловий будинок відповідачкою не заявлено, що визнано особисто відповідачкою у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 19 лютого 2025 року та підтверджується відомостями з ЄДРСР.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 19 лютого 2025 року.

Повний текст постанови складено 03 березня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова