ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 374/266/21

провадження № 61-9343св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька С. Л. (далі - приватний нотаріус ЖРНО Демецька С. Л.), про визнання недійсним договору розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що у 2018 році ОСОБА_2 звернулася до неї з проханням дати в борг певну суму коштів, яку мала направити на розширення підприємницької діяльності.

17 грудня 2018 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір позики на суму 604 352,00 грн, що еквівалентно 21 584,00 доларів США, який було забезпечено договором іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Предметом іпотеки за вказаним договором позики було нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка за тою ж адресою, кадастровим номером :69:025:023.

Крім того, позивач указувала, що 15 березня 2019 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 17 грудня 2018 року, зокрема збільшено суму позики до 762 915,00 грн, що еквівалентно 28 100,00 доларів США та визначено строк виконання зобов`язання - 17 грудня 2019 року.

Стверджувала, що 09 грудня 2019 року вони з відповідачем уклали договір про розірвання договору іпотеки, але не через виконання основного зобов`язання, а у зв`язку із домовленістю укладення 09 грудня 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу спірних об`єктів.

Вказувала, що 05 травня 2021 року від своєї матері - ОСОБА_3 дізналася, що у провадженні Ржищівського міського суду Київської області знаходиться справа № 374/1/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 09 грудня 2019 року, які були предметом іпотеки за вказаним вище договором позики, недійсними. Мати також повідомила, що у справі № 374/1/20 мається висновок судово-психіатричного експерта про те, що ОСОБА_2 в день укладення оспорюваних договорів - 09 грудня 2019 року не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Зазначала, що така інформація була повідомлена їй через те, що цей судовий позов та подальше судове рішення у справі впливають на її права на спірні об`єкти, а саме: житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, кадастровий номер :69:025:0234. Оспорювані ОСОБА_2 договори купівлі-продажу об`єктів нерухомості - це підстава припинення боргового та іпотечного зобов`язання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не є самостійними договорами, а розглядаються виключно разом із борговими та іпотечними зобов`язаннями, бо були підставою для їх припинення.

Впродовж всього часу перебування у боргових правовідносинах ні вона сама, ні її мати чи попередній кредитор відповідача ОСОБА_4 та навіть нотаріус, що засвідчувала їх угоди, не піддавали жодному сумніву дієздатність ОСОБА_2 , яка поводилась адекватно, відповідно ситуації. Її життєвий анамнез, зокрема 09 грудня 2019 року, жодним чином не видавав її хворобу, всі дії вона вчиняла самостійно, у м. Житомир для вчинення всіх вищевказаних нотаріальних дій приїжджала сама, на громадському транспорті. Жоден з учасників подій не знав і не міг знати про стан психічного здоров`я ОСОБА_2 .

Позивач указувала, що в межах справи № 374/1/20 проведена судово-психіатрична експертиза, яка свідчить, що ОСОБА_2 09 грудня 2019 року, тобто у день, коли вони розірвали іпотечний договір, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Тому позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав шляхом визнання недійсним договору від 09 грудня 2019 року про розірвання договору іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 17 грудня 2018 року приватним нотаріусом ЖРНО Демецькою С. Л. за № 9452.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір від 09 грудня 2019 року про розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 17 грудня 2018 року приватним нотаріусом ЖРНО Демецькою С. Л. за № 9452;

- застосувати реституцію як наслідок недійсності правочину: привести сторони у договірний стан, в якому вони перебували до 09 грудня 2019 року - відновити зняту у зв`язку з договором розірвання договору іпотеки заборону відчуження на предмет іпотеки та відновити іпотеку на майно, що було предметом іпотеки за вищевказаним договором, шляхом проведення державної реєстрації вказаної іпотеки та відповідних обтяжень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 26 вересня 2023 року, ухваленим у складі судді Козіної С. М., у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус ЖРНО Демецька С. Л., про визнання недійсним договору розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відмовлено.

Вимовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, яким чином розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя порушує її права й законні інтереси, оскільки вказаний договір є похідним та ніяким чином не позбавляє позивача права на стягнення боргу за основним договором - договором позики від 17 грудня 2018 року, укладеним між нею та ОСОБА_2 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 26 вересня 2023 року скасовано та ухвалено у вказаній справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір від 09 грудня 2019 року про розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом ЖРНО Демецькою С. Л. 17 грудня 2018 року за № 9452, що укладений між ОСОБА_1 як іпотекодержателем та ОСОБА_2 як іпотекодавцем.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 135,00 грн та витрати, пов`язаних з оплатою вартості проведеної у цій справі судово-психіатричної експертизи у розмірі 28 246,40 грн, а всього 29 315,40 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції врахував положення статті 225 ЦК України, висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), те, що позичальник та іпотекодавець ОСОБА_2 на час укладення оспорюваного правочину 09 грудня 2019 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, тому вважав, що позивач довела обставини, які свідчать про недійсність оспорюваного правочину.

Суд апеляційної інстанції вважав, що висновки суду першої інстанції про можливість позивача захистити свої права у інший спосіб, зокрема шляхом подачі позову про стягнення коштів на підставі договору позики, є необґрунтованим, оскільки право на звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом не може бути обмежено можливістю захисту прав у інший спосіб, оскільки відповідно до статей 8, 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист, а згідно зі статтями 4, 13 ЦПК України та статтями 15, 16, 20 ЦК України саме позивачу належить право обрати способи захисту порушеного права.

Суд апеляційної інстанції погодився із обраним позивачем способом захисту права - визнання недійсним укладеного правочину, оскільки він передбачений пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України, як належний спосіб захисту, а вимоги позивача є доведеними належними та допустимими доказами у цій справі.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що позовні вимоги про застосування судом реституції шляхом приведення сторін у договірний стан, в якому вони перебували до 09 грудня 2019 року, не можуть бути задоволенні в судовому порядку на час вирішення спору.

Суд апеляційної інстанції врахував, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про визнання правочину недійсним є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою, витребувано матеріали справи із Ржищівського міського суду Київської області, іншим учасникам направлено її копії.

У липні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно засотував норми частини першої статті 225 ЦК України, та неправильно тлумачить правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

Закон зазначає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Звертає увагу, що судово-психіатричні експертизи проводились у справі відносно неї ( ОСОБА_2 ), саме вона не усвідомлювала значення своїх дій на момент укладення правочину, а тому це лише вона ( ОСОБА_2 ) як позивач має право звертатись з таким позовом, а не ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції не задовольнив клопотання її представника про поновлення строку на подачу відзиву на апеляційну скаргу, яку їй направлено поза межами встановлених процесуальних строків.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року - без змін, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 грудня 2018 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики, згідно з яким позикодавець передала у власність позичальнику гроші в сумі 604 352,00 грн, що на момент укладання цього договору становить еквівалент - 21 584 доларів США. Позичальник зобов`язалася повернути гроші не пізніше 17 грудня 2019 року включно.

17 грудня 2018 року ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) уклали договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, на забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з договору позики від 17 грудня 2018 року.

Згідно з цим договором іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором позики отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. Предметом іпотеки є житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони оцінили предмет іпотеки в суму 600 000,00 грн.

15 березня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 17 грудня 2018 року та пункт 1 договору позики викладено в такій редакції: «позикодавець передала позичальнику у власність гроші в сумі 762 915,00 грн, що на момент укладання цього договору становить еквівалент 28 100 доларів США».

15 березня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, пункт 1.1 договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя викладено в такій редакції: «цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики від 17 грудня 2018 року та договору про внесення змін та доповнень від 15 березня 2019 року, за умовами якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю позику в сумі 762 915,00 грн, що на момент укладання цього договору становить еквівалент 28 100 доларів США».

09 грудня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 17 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 17 грудня 2018 року за № 9452.

Встановлено, що ОСОБА_2 , яка є позичальником та іпотекодавцем за договорами позики та іпотеки, що укладені 17 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також яка є продавцем за договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (предметом іпотеки), що укладений із ОСОБА_3 , було подано позов про визнання вказаних договорів купівлі-продажу недійсними із підстав того, що вона ( ОСОБА_2 ) не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними на час укладення вказаних правочинів 09 грудня 2019 року.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 22 травня 2023 року у справі № 374/1/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсними та скасування державної реєстрації прав, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , укладений 09 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ЖРНО Демецькою С. Л., серія та номер: 9899.

Скасовано державну реєстрацію права власності на цей житловий будинок, номер запису про право власності: 34543147.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,10 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :69:025:0234, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений 09 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ЖРНО Демецькою СЛ., серія та номер: 9900.

Скасовано державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку, номер запису про право власності: 34543192.

Ухвалюючи вказане рішення, суд мотивував їх тим, що на час укладення вказаних правочинів (купівлі-продажу) у ОСОБА_2 виявлялися і виявляються на теперішній час прояви хронічного стійкого психічного розладу у формі шизофренії, параноїдної форми, з епізодичним перебігом, актуальними галюцинаторно-маячними розладами і наростаючим дефектом (Р-20.01 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), через що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними 09 грудня 2019 року і на теперішній час не може усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, не може правильно сприймати обставини, що мають значення у справі, не може самостійно примати участь під час розгляду справи в суді. Тобто у ОСОБА_2 було відсутнє вільне волевиявлення на укладення цих правочинів, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи від 02 квітня 2021 року № 116.

На підставі ухвал Ржищівського міського суду Київської області від 03 лютого 2022 року та від 10 листопада 2022 року проведено судово-психіатричну експертизу, за результатами якої 25 травня 2023 року складено висновок № 257, із якого встановлено, що ОСОБА_2 , на час укладення договору про розірвання договору іпотеки 09 грудня 2019 року страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдальної з епізодичним типом перебігу, з актуальною галюцинарно-маячною симптоматикою та наростаючим дефектом, через що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частина друга стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Це узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16.

З урахуванням цих приписів правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Такі висновки підтримав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанову Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 509/5080/18 (провадження № 61-11707св22)).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 203, 215, 225 ЦК України, зокрема, просила визнати недійсним укладений між нею та ОСОБА_2 09 грудня 2019 року правочин - договір про розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 в момент укладення правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а оспорюваний договір порушує її права позичальника та іпотекодержателя.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, частково задовольнив позов та визнав недійсним оспорюваний правочин, обґрунтовуючи це тим, що обраний позивачем спосіб захисту є належним та узгоджується, зокрема з положеннями статей 4, 13 ЦПК України та статей 15,16 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками з огляду на таке.

Частиною першою статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже, правочин, визначений частиною першою статті 225 ЦК України, належить до категорії оспорюваних.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша-третя статті 13 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 (відповідач), у момент вчинення оспорюваного правочину, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину на підставі статей 203, 215, 225 ЦК України, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 (позивач) не довела, що її право порушено.

Тлумачення статті 225 ЦК України, свідчить, що за позовом дієздатної фізичної особи, яка вчинила правочин у момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки у цій справі позивач стверджувала, що оспорюваний правочин слід визнати недійсним на підставі статті 225 ЦК України, однак не довела, що вона є тією особою, яка може звернутися з таким позовом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність порушеного, невизнаного або оспореного ОСОБА_2 (відповідачем) приватного (цивільного) права (інтересу) ОСОБА_1 (позивача).

При цьому колегія суддів констатує, що відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20.

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14 зроблено висновок, що правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від зазначеного висновку, оскільки такий відповідає принципам цивільного судочинства, визначеним у статтях 4, 13 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень статті 225 ЦК України та обрання позивачем неналежного способу захисту, знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 412 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно.

За таких обставин касаційну скаргу слід задовольнити, постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року скасувати, рішення Ржищівського міського суду Київської області від 26 вересня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови, в решті - залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За розгляд справи у суді касаційної інстанції ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 1 816,00 грн, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на її користь.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року скасувати.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 26 вересня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови, в решті - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 816,00 грн (одну тисячу вісімсот шістнадцять гривень 00 коп.).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець