ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2062/25 Справа № 211/3500/23 Суддя у 1-й інстанції - Юзефович І. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

Справа №211/3500/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Лідовська А.А.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Німець Юлія Станіславівна, на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Юзефовичем І. О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 вересня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя в рівних частинах, поділ майна подружжя та стягнення компенсації.

Позовна заява обґрунтована тим, що 22.01.1977 сторонами було укладено шлюб.

За час шлюбних відносин сторонами було набуто спільне майно, зокрема, транспортні засоби: автомобіль ДЕУ ЛАНОС TF48Y, 2004 р.в., державний номер НОМЕР_1 , vin: НОМЕР_2 ; автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 р.в., об`єм двигуна 1991 см. куб.

З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області №31/4-35аз-2023 від 23.02.23, наданої на адвокатський запит, позивачці стало відомо, що автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 р.в., було відчужено відповідачем 21.11.2013 та перереєстровано на нового власника. Будь-якої (усної чи письмової) згоди на вказаний правочин вона не надавала та про відчуження автомобіля дізналась лише з відповіді PCЦ. Це пов`язано з тим, що раніше відповідач повідомляв позивачку, що нібито розбив машину та вона не підлягає відновленню, чому остання повірила. Слід зауважити, що протиправним чином відповідач використовує становище, так як саме він зазначений титульним власником обох транспортних засобів, не рахуючись з нею. На її прохання надати автомобіль ДЕУ ЛАНОС TF48Y, 2004 р.в., державний номер НОМЕР_1 , їй у користування як співвласнику, відповідач відповідає грубою відмовою, погрозами, стверджуючи, що машина належить виключно йому. Хоча, це є їхньою спільною власністю і вона довгий час користувалась цією машиною, має водійський стаж. Крім того, позивачка зазначена у технічному паспорті на автомобіль як особа, що допущена до керування ним. У 2009 році позивачка з відповідачем, перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти придбали автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 р.в., а, отже, дана неподільна річ є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи той факт, що автомобіль 21.11.2013 було відчужено відповідачем без відома позивачки третій особі, фактично дане майно не може бути поділено між ними через його відсутність, тому вона має право на компенсацію вартості своєї частки у спільному майні подружжя.

З огляду на викладене вище, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних часках по 1/2 частці автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 р.в., сірого кольору, об`єм двигуна 1991 см.куб., державний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки відчуженого автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 р.в., сірого кольору, об`єм двигуна 1991 см.куб., державний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , у розмірі195 164,39 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Німець Ю.С., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково зазначено про пропуск позивачкою позовної давності та не враховано ту обставину коли ж саме позивачка дізналася про порушення свого права. Наполягає на тому, що про порушення свого права вона дізналася лише після отримання відповіді з сервісного центру, а до цього не була обізнана про відчуження транспортного засобу її чоловіком без її згоди. При цього, посилання відповідача на ту обставину, що автомобіль не міг би бути ним відчужений без згоди дружини є неспроможними, адже, у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутня така інформація та для відчуження рухомого майна не вимагається письмова згода другого з подружжя.

Судом застосовано строки позовної давності без конкретної заяви відповідача, що є порушенням норм матеріального права.

Також, просить суд апеляційної інстанції викликати свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які можуть надати пояснення по суті спору. Зазначає, що суд першої інстанції спочатку задовольнив клопотання про допит свідків, а потім безпідставно відмови у допиті цих осіб.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Німець Ю.С., які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Мотрука В.І., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 22.01.1977 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.10.2018 (а.с. 14 - копія свідоцтва про укладання шлюбу, а.с. 15 копія рішення).

Відповідно до інформації, отриманої з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області за ухвалою суду, ОСОБА_2 07.07.2009 придбав автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 р.в., сірого кольору, об`єм двигуна 1991 см.куб., державний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 (а.с. 31, 32 відповідь на запит, а.с. 34 реєстраційна картка ТЗ). 21.11.2013 спірний автомобіль був перереєстрований на сина позивачки та відповідача ОСОБА_7 (а.с. 35, 36 реєстраційні картки).

Згідно висновку експерта №130/24 від 09.08.2024 (а.с. 89-99) середня ринкова вартість автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 р.в., сірого кольору, об`єм двигуна 1991 см.куб., державний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , на момент проведення експертизи складає 390 328,78 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мотрук В.І. у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просить застосувати до позовних вимог позивачки позовну давність, так як автомобіль HYUNDAITUCSON з 2013 року перереєстрований на сина позивача та відповідача ОСОБА_7 , та з цього часу перебуває у його розпорядженні.

Встановивши, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя як такий, що придбаний за час шлюбу, і підлягає поділу між сторонами, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушення права власності позивачки відбулось у 2013 році, й саме в цей же час вона і дізналась про порушення свого права, та, оскільки вимога про поділ майна заявлена поза межами трирічного строку позовної давності, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

У статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).

Разом з тим, частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatismutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAONeftyanayaKompaniyaYukosv. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («StubbingsandOthersv. theUnitedKingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 р.в., сірого кольору, об`єм двигуна 1991 см.куб., державний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 був перереєстрований на сина позивачки та відповідача ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 35, 36) та з цього часу позивачка ОСОБА_1 була обізнана про відчуження транспортного засобу.

Доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 про те, що про порушення свого права вона довідалася лише у 2023 році, після отримання відповіді з сервісного центру, а до цього не була обізнана про відчуження транспортного засобу її чоловіком без її згоди, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки, позивачка ОСОБА_1 , будучи матір?ю особи, на ім?я якої перереєстрований автомобіль, беззаперечно була обізнана про перебування транспортного засобу у користуванні її сина ОСОБА_7 та не була обмежена у можливості з?ясувати на якій правовій підставі останній користується транспортним засобом, що свідчить про те, що про порушення свого права вона могла довідатись у 2013 році, однак не виявиляла належної зацікавленості до спільного сумісного майна подружжя.

Слід зазначити, що, заявляючи в апеляційній скарзі клопотання про допит свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , позивачка ОСОБА_1 не навела переліку фактів та обставин, які можуть підтвердити ці свідки (а.с. 129-133), у зв?язку з чим колегією суддів відмовлено у задоволенні цього клопотання, а інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачкою не було надано, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

Отже, встановивши, що вимога про поділ майна заявлена поза межами трирічного строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пропуском позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом застосовано строки позовної давності без конкретної заяви відповідача, що є порушенням норм матеріального права, колегією суддів до уваги не приймаються, як такі, що спростовуються матеріалами справи. Зокрема, у судовому засіданні суду першої інстанції представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Мотруком В.І. було заявлено про пропуск позивачкою позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, у зв?язку з чим остання надавала до суду першої інстанції додаткові пояснення щодо дотримання нею цього строку (а.с. 117).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Німець Юлія Станіславівна, - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: