19.02.2025 Провадження по справі № 2/940/45/25
Справа № 940/1295/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2025 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Косович Т.П.

при секретарі Козуб І.С.

з участю адвоката Завальнюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про зняття арешту з майна,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з майна та заборону на його відчуження, накладений постановою державного виконавця Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 50064983 від 21.04.2016 року в рамках виконавчого провадження № 50064983, номер запису про обтяження 14416909 (спеціальний розділ) від 05.05.2016 року, на майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_2 , після смерті якого залишилось спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 1 га, кадастровий номер :02:001:0012. В ході оформлення спадкових справ було встановлено, що на дану земельну ділянку, як і на все майно ОСОБА_2 , постановою державного виконавця Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області № 50064983 від 21.04.2016 року було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження, в зв`язку з чим нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом.

Звернувшись до Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про зняття арешту з майна, позивачці було відмовлено, оскільки виконавчий документ про стягнення боргу з ОСОБА_2 було повернуто без виконання, а не фактично виконано, в зв`язку з чим підстави для зняття арешту відсутні.

Позивачка зазначає, що стягувач у виконавчому провадженні № 50064983 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 20769,62 гривень, а саме ПАТ «Дельта Банк» перебуває в стані припинення та не звертався до неї як до спадкоємця ОСОБА_2 з вимогою про сплату боргу у строки, визначені ст. 1281 ЦК України.

З огляду на це, позивачка просить зняти накладений арешт в судовому порядку.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Завальнюк В.В. позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, суду пояснив, що ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_2 , не повідомляла ПАТ «Дельта Банк» про відкриття спадщини після його смерті, так як останнє перебуває в стані припинення, до Національного банку України з питань погашення боргу померлого ОСОБА_2 також не зверталася.

Представник відповідача Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Рябокінь М.В. позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що виконавче провадження № 50064983 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 20769,62 гривень не закрите, виконавчий лист було повернути стягувачеві у зв`язку відсутність коштів та майна у боржника, на які можна було б звернути стягнення, а тому підстави для зняття арешту відсутні. Крім того, зазначив, що позивачкою було порушено вимоги, визначені ст. 1281 ЦК України, а саме нею не повідомлено ПАТ «Дельта Банк» про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , а також не було використано механізм відновлення виконавчого провадження для погашення боргу.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не прибув, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

Так, в судовому засіданні встановлено, що рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 13.10.2014 року у справі № 380/1555/14-ц з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 20769,62 гривень та судові витрати по справі.

На підставі даного рішення Тетіївським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 2/380/398 від 23.10.2024 року, який був пред`явлений до виконання до Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, 05.02.2016 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 50064983.

12.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV - у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 11.10.2022 року.

Спадкоємцем після його смерті є ОСОБА_1 як дружина померлого (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 14.11.2011 року).

Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 73266127 від 20.07.2023 року, після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Васалатьєвою О.А. в Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу № 70963859 (номер у нотаріуса 72/2023).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 397888718 від 04.10.2024 року, до складу спадкового майна входить, зокрема, земельна ділянка площею 1 га, кадастровий номер :02:001:0012, що належала ОСОБА_2 на підставі рішення Тетіївської міської ради від 26.08.2021 року, серія та номер: 385-09-VIII, на яку, як і на все майно ОСОБА_2 , постановою державного виконавця Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 21.04.2016 року у виконавчому провадженні № 50064983 було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження, номер запису про обтяження 14416909 (спеціальний розділ).

З метою оформлення спадкових прав 19.08.2024 року позивачка звернулась до Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про зняття арешту з майна померлого ОСОБА_2 , у чому їй було відмовлено, оскільки виконавчий документ про стягнення боргу з ОСОБА_2 було повернуто без виконання, а не фактично виконано, в зв`язку з чим підстави для зняття арешту відсутні.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року - пунктом 2 частини першої статті 47) виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документу стягувачу, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 608 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (ст. 1219 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до ч.1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час накладення арешту), арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках (крім підстав для зняття арешту державним виконавцем) арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.2 постанови від 3 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі - постанова) позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови, зокрема, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже, з позовом до суду про визнання права власності та зняття арешту з майна може звернутися власник/володілець майна, якщо він вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові.

При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.

Згідно з ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину; кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено (ст. 1282 ЦК України).

В постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №161/11682/15-ц зазначено, що виходячи зі змісту вказаної норми це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування. Для всіх спадкоємців існує однакова межа відповідальності за боргами спадкодавця, зокрема, часткова відповідальність.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, то у разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні.

Пунктом 189 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, передбачено, що нотаріус за місцем відкриття спадщини у строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця.

Претензії мають бути заявлені в письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги.

Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину або виконавця заповіту.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 55 ЦПК України визначено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Всупереч вищенаведених норм права, ОСОБА_1 не повідомила кредитора спадкодавця (ПАТ «Дельта Банк») про відкриття спадщини, попри те, що їй було відомо про наявність реєстрації обтяження на майно чоловіка ОСОБА_2 .

Верховний Суд у своїй постанові від 15 листопада 2018 року (справа № 487/6604/17) зазначив, що позивачі, будучи обізнаними із наявністю кредитних зобов`язань спадкодавця, не надали суду належних і допустимих доказів на підтвердження виконання свого обов`язку, встановленого частиною першою статті 1281 ЦК України. Сплив строку, передбаченого частиною другою статті 1281 ЦК України, сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року (справа № 311/1811/16) та у постанові від 26 вересня 2019 року (справа № 620/136/17), зазначивши, що посилання заявника на те, що банк не пред`явив вимог щодо погашення заборгованості протягом шестимісячного строку від дня, коли дізнався про смерть позичальника, а тому він пропустив такий строк, є необґрунтованими, оскільки кредитор не зобов`язаний повідомляти спадкоємців про наявність вимог щодо спадщини безпосередньо. Таке повідомлення може бути зроблено через нотаріальну контору, адже Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 знала про існування виконавчого провадження № 50064983 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 20769,62 гривень, однак не вчинила жодних дій по погашенню заборгованості спадкодавця, хоч не позбавлена можливості захистити свої права в передбачений законом спосіб.

Виконання обов`язків боржника у кредитних зобов`язаннях та, відповідно у виконавчому провадженні, є такими, що допускають правонаступництво, а під час здійснення виконавчого провадження по виконанню судового рішення щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу рішення суду виконано не було, а тому у виконавця не було підстав для зняття арешту зі спірного майна, адже повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки арешт із майна знімається лише у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону (висновок у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18, від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21, від 03.02.2023 року у справі № 639/858/21).

Позивачка не пред`являє окремої вимоги про визнання її власником спадкового майна, не виконала встановлене судовим рішенням та обтяжене арештом зобов`язання спадкодавця в межах вартості спадкового майна, не повідомила кредитора спадкодавця (ПАТ «Дельта Банк») про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , не врахувала, що судові рішення є обов`язковими до виконання, а основною передбаченою законом підставою для зняття арешту з майна є повне виконання боржником вимог виконавчого документа та відшкодування витрат виконавчого провадження, а тому за відсутності таких дій суд не вбачає підстав для зняття арешту з майна та в задоволенні позову відмовляє.

При цьому суд відхиляє посилання представника позивачки на те, що ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_2 , не повідомляла ПАТ «Дельта Банк» про відкриття спадщини після його смерті, так як останнє перебуває в стані припинення, оскільки перебування в стані припинення не є ліквідацією чи реорганізацією установи, якщо кредитором у зобов`язанні виступає банк, стосовно якого почато ліквідаційну процедуру, обов`язки позичальника за кредитним договором залишаються дійсними, а заставне майно зберігає свій статус до моменту повного виконання зобов`язань за договором, під час ліквідації банк зобов`язаний продати всі активи права вимоги кредитів та власне майно через відповідну електронну торгову систему.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд понесені судові витрати по сплату судового збору відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України залишає за позивачкою.

Керуючись ст.ст. 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про зняття арешту з майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 28 лютого 2025 року.

Суддя: Т.П.Косович