Справа № 710/1490/24 Провадження № 2/710/11/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.02.2025 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Щербак О.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Кисличенко Л.А.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Різник В.П.,

представника відповідача адвоката Конопатського О.О.,

у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шпола у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Різник В.П., звернулась до Шполянського районного суду Черкаської області із позовом до ФОП ОСОБА_2 , в якому просить стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 31612,30 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2023 по 08.06.2024 у розмірі 40181,70 грн та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що 14.08.2018 вона була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів згідно трудового договору №6 від 14.08.2018 до ФОП ОСОБА_2 на підставі наказу №12 від 13.08.2018. Згідно з умовами трудового договору, він є безстроковим. Вона працювала продавцем непродовольчих товарів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований по АДРЕСА_1 . 08.12.2023 вона була звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №47 від 08.12.2023. При звільненні з нею не було проведено повний розрахунок усіх сум, що належать їй до виплати, зокрема, заробітної плати за період з 01 листопада 2023 по 08 грудня 2023 та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 14 серпня 2018 року по 08 грудня 2023 року. Її представник 05.03.2024 направила адвокатський запит ФОП ОСОБА_2 про надання довідки про розмір заборгованості по заробітній платі та про доходи ОСОБА_1 .. 25 червня 2024 року вона направила ФОП ОСОБА_2 рекомендованим листом з повідомленням про вручення заяву від 25.06.2024, згідно якої на момент звільнення роботодавець гарантувала провести повний розрахунок на наступний день після звільнення, однак станом на 25.06.2024 розрахунок так і не був проведений. Однак, рекомендовані листи повернулися відправнику без вручення. Позивачка також вказала, що зверталась до правоохоронних органів з приводу невиплати їй заробітної плати при звільненні. При відповідній перевірці ФОП ОСОБА_3 надала правоохоронним органам відомості про отримання заробітної плати за листопад та грудень 2023 з підписом зокрема і позивачки. Разом із тим, вказані відомості вона підписувала ще задовго до її звільнення з роботи, які надавались разом із масою накладних, що привозили водії разом із товаром в магазин. Заробітна плата виплачувалась їй та іншим працівникам готівкою. Також зазначила, що її заява про те, що вона не має претензій з приводу звільнення була адресована працівникам поліції, які виїжджали на виклик її колеги по факту їх звільнення, оскільки керівництво вимагало написати заяви про звільнення за власним бажанням. Після вичерпання конфлікту щодо підстав звільнення на прохання працівника поліції вона написала таку заяву і вона жодним чином не стосувалась невиплаченої заробітної плати. Звернула увагу, що при звільненні вона не отримувала ні копії наказу про звільнення, ні будь-якого письмового повідомлення від роботодавця про нараховані їй суми, які підлягали виплаті при звільненні, і не отримала такого повідомлення та наказу і по цей час.

Оскільки документи їй не були надані, вона отримала виписку з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, сформованої 23.07.2024, відповідно якої розмір доходу від ФОП ОСОБА_2 за листопад 2023 року становить 6800,00 грн, за грудень 2023 року 24 812,30 грн, однак ці кошти їй не виплатили. Отже, заборгованість по заробітній платі ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 31 612,30 грн.

Оскільки їй не виплачена заробітна плата, вважає, що роботодавець повинен сплатити середній заробіток за затримку виплати коштів, виходячи із наступного разрахунку. Нарахована заробітна плата за два місяці, які передують місяцю звільнення, згідно виписки з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування становить 13600,00 гривень ( жовтень 6800 грн + листопад 6800 грн), кількість робочих днів за два місяці становить 44 дні ( жовтень 2023 р. 22 робочих дні, листопад 2023 р. 22 робочих днів). Середньоденна заробітна плата складає 309,09 грн (13600грн/44 дні). Загальний розмір середнього заробітку за шість місяців затримки розрахунку, тобто з 08.12.2023 по 08.06.2024 складає 40 181,70 грн ( 309,99 грн*130 днів).

Також зазначила, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які полягали в безпідставній невиплаті при звільненні заробітної плати та інших належних працівникові сум при звільненні, їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з неправомірними діями відповідача, що призвело до тимчасового позбавлення її звичайного способу життя, його наповнення звичними подіями та інші, небажані для неї обставини, враження, проблеми, чим заподіяно нервового напруження, роздратування. Вона перенесла дуже велике нервове перенавантаження, адже вона повинна була думати, як захистити свої порушені права, змусити відповідача виплатити їй заробітну плату, у зв`язку з чим вона тривалий час відчувала головний біль, який супроводжувався головокружінням, що не давало їй можливості працювати в нормальному звичному режимі.

Між неправомірними діями ФОП ОСОБА_2 та завданою їй моральною шкодою є прямий причинний зв`язок, тому, враховуючи ступінь вини відповідача, характер та обсяг завданих їй моральних страждань, втрат немайнового характеру, вона вважає розумним, виваженим та справедливим оцінити заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 20 000,00 гривень.

Відповідно до ухвали Шполянського районного суду Черкаської області від 10.10.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін.

06.11.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволені позовних вимог з наступних причин. Свої зобов`язання по оплаті праці перед позивачем відповідач виконав у повному обсязі, вказана обставина підтверджується довідками про доходи ОСОБА_1 від 31.10.2024 №3 та від 31.10.2024 №4, заявою позивача, написаною нею власноручно 08.12.2024 про те, що претензій по факту її звільнення вона не має, довідкою форми ОК-7 від 23.07.2024, з якої вбачається, що відповідачем разом з виплатою заробітної плати були сплачені усі передбачені законодавством страхові внески. Ураховуючи, що заробітна плата позивача за період з листопада по грудень 2023 року була виплачена, то вимога про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні не підлягає до задоволення. Крім того, зазначив, що позивачка звернулась до суду після спливу максимального строку, визначеного ст. 117 КЗпПУ, а також отримувала допомогу по безробіттю з 11.01.2024, що свідчить про бажання позивачкою збагатитися за рахунок відповідача. Позивач жодним чином свої вимоги у частині стягнення моральної шкоди не доводить, жодним доказами не підтверджує порушення стану її здоров`я, про які зазначає у позовній заяві, не вказує чим вона керувалась заявляючи саме такий розмір шкоди. Оскільки позовні вимоги не підлягають до задоволення, то і понесені позивачем судові витрати, зокрема, на правову допомогу, не підлягають до стягнення з відповідача.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги. Позивачка пояснила, що 08.12.2023 керівництво магазину приїхало і повідомило, що її та інших колег звільнено за власним бажанням та надали вже заповнені трудові книжки.Їх не попереджали про звільнення. У зв`язку з чим у них виник конфлікт, оскільки зокрема вона хотіла звільнитись за угодою сторін. Колега, ОСОБА_4 , викликала поліцію. По приїзду поліції вони зрештою домовились і вона написала заяву про звільнення за власним бажанням та заяву про те, що претензій щодо звільнення не має. Разом із тим, їй не виплатили зарплату за листопад та грудень і компенсацію за невикористану відпустку, оскільки вона за період роботи жодного разу не ходила у відпустку. Заява щодо відсутності претензій ніяким чином не стосувалась щодо розрахунку по заробітній платі. Працівники поліції були свідками, що керівництво зазначило , щоб за розрахунком ми приїхали у м.Черкаси. Вони наступного дня поїхали з колегами у м.Черкаси, але їм заробітну плату не виплатили.

Представник відповідача у судому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце була повідомлена належним чином.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази наявні у матеріалах справи у їх сукупності, суд установив наступні обставини та правовідносини між сторонами.

14.08.2018 між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою №6. Відповідно до умов договору, договір укладається на невизначений строк ( п.1); працівник зобов`язаний виконувати реалізацію товарів, нести повну матеріальну та фінансову відповідальність за товари та обладнання, дотримуватись правил охорони праці ( п. 2). Час виконання роботи установлюється з 09.00 години до 18.00 години ( п.с4). Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час на її надання 24 календарні дні (п. 6) ( а.с. 20).

Трудовий договір розірваний 08.12.2023 з відміткою «Звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП» ( а.с. 20, зворот).

Факт прийняття та звільнення з роботи ОСОБА_1 підтверджується також записами з трудової книжки НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 ( а.с. 21-27).

Відповідно до табелю нарахування заробітної плати за листопад 2023 магазин 205, наявні такі відомості прізвище ОСОБА_5 , посада касир, ставка 8600,00, робочі дні 22, коментар/штраф 300,00 за спізнення ( а.с. 30).

Колективне звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Звенигородською окружною прокуратурою було направлено начальнику Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області, Центральному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці для розгляду в межах компетенції та прийнятті рішення згідно вимог чинного законодавства ( а.с. 32-33).

Відповідно до листа ВПД №2 Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області № 899/64/02-2024 від 21.02.2024, ОСОБА_1 було повідомлено про те, що її заява щодо невиплати заробітної плати зареєстроване до СО №2360 від 14.02.2024 у ВПД №2 Звенигородського РВП ГУНП та розглянуте у порядку Закону України «Про звернення громадян». У зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, підстави для внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні ( а.с. 34).

05.03.2024 адвокат Різник В.П. направила адвокатський запит до ФОП ОСОБА_2 , в якому просила надати довідку про розмір заборгованості по заробітній платі ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 станом на момент видачі довідки та довідку про доходи ОСОБА_1 а останні шість місяців роботи у ФОП ОСОБА_2 .. Вказаний лист , відповідно до відмітки на поштовому конверті повернувся без вручення ( адресат відсутній за вказаною адресою) ( а.с. 36-40).

10.05.2024 адвокатом Різник В.П. було здійснено адвокатський запит до т.в.о. начальника ВПД №2 Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області, в якому просила надати належним чином завірені копії матеріалів здійснених перевірок за фактами звернення в період з 08.12.2023 по 01 березня 2024 року ОСОБА_1 щодо неправомірних дій роботодавця ФОП ОСОБА_2 та невиплати заробітної плати ( а.с. 41).

На запит адвоката Різник В.П. т.в.о. начальника ВПД №2 Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області направив копію матеріалів перевірки за зверненням ОСОБА_1 , які зареєстровані в ЄО Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області за № 17129 від 18.12.2023 та №2360 від 14.02.2024, з яких вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до ВПД №2 Звенигородського РВП ГУНП по факту невиплати їй заробітної плати ФОП ОСОБА_2 ( а.с. 43-68).

Згідно з відомостями ФОП ОСОБА_2 видачі зарплати за листопад 2023 ОСОБА_1 нараховано 2781,86 грн, видано 2239,40 грн, та нараховано 4018,14 грн, видано 3234,60 грн, за грудень 2023 нараховано 1942,86 грн, видано 1564,00 грн ( а.с. 51).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 08.12.2023 остання не має претензій до ФОП ОСОБА_2 по факту її звільнення ( а.с.52).

Із відомостей Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, дата формування виписки 18.12.2023 , щодо ОСОБА_1 відомості про заробіток за листопад грудень 2023 відсутні ( а.с.61-62).

25.06.2024 ОСОБА_1 направила ФОП ОСОБА_2 на адресу : АДРЕСА_2 , заяву про надання довідки про розмір заборгованості по заробітній платі та довідку про доходи, однак конверт із листом повернувся без вручення ( адресат відсутній) ( а.с. 67-71).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 01.10.2024 ФОП ОСОБА_2 зареєстрована 03.06.2014, адреса : АДРЕСА_3 ( а.с.74).

Відповідно до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форма ОК-7, дата формування виписки 23.07.2024, наявні відомості про доходи за листопад 2023 6800,00 грн, грудень 2023 24 812,30 грн ( а.с. 72-73).

Згідно із довідкою про доходи від 31.10.2024 №3, ОСОБА_1 отримала у 2023 році ( останні 6 місяців) наступні суми заробітної плати: липень-листопад по 6800,00 гривень, грудень 24 812,30 гривень ( а.с. 117).

У довідці ФОП ОСОБА_2 про видачу заробітної плати ОСОБА_1 , доданої до відзиву, вказані виплати заробітної плати у розмірах , які відповідають довідці від 31.10.2024 № 3, разом із тим вказано рік 2024. Представник відповідачки у судовому засіданні пояснив, що це помилково вказаний рік ( а.с.118).

Із заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_6 від 30.11.2023 вбачається, що останні надали пояснення щодо махінацій з товаром ( а.с. 119).

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні повідомила, що у ФОП ОСОБА_2 вона працювала старшим касиром, а ОСОБА_1 працювала касиром, після їх звільнення їм не виплатили заробітну плату, при звільнені була присутня поліція, так як трудові книжки привезли вже із відповідними записами про звільнення за власним бажанням, зробили їм недостачу в магазині, а також не провели з ним розрахунок по заробітній платі. При поліції їм сказали, що з ними розрахуються в понеділок в бухгалтерії в Черкасах, коли вони туди поїхали, з них просто насміхались і сказали, що ніяких грошей вони не отримають. В день звільнення з ними не розрахувались, так як в касі не було грошей. Заробітна плата виплачувалась один раз на місяць 15 числа, останній раз отримували у листопаді за жовтень, потім виплат не було. У документах про отримання заробітної плати є підписи, що вони отримували виплати, проте цього не було. Їм привозили багато накладних з товаром, які вони підписували не читаючи, тому могли документи про заробітну плату підписати разом з накладними. Заяви на звільнення і пояснюючі записки їх змушували писати керівництво магазину з криками, погрожуючи, тому дівчата все писали, що їм диктували.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні повідомив, що у грудні 2023 він виїжджав на виїзд за повідомленням про крадіжку у магазин « Альбіон». Виявилось , що крадіжки не було. Пам`ятає, що між керівництвом магазину та працівниками була суперечка щодо звільнення. Також чув, що керівництво сказало продавчиням за розрахунком приїхати до м.Черкаси. Потім він зустрічав у місті , зокрема ОСОБА_9 , яка повідомила, що виплати не провели.

Заяву від 15.12.2023 ОСОБА_1 , відповідно якої остання звернулась до ФОП ОСОБА_2 та повідомила, що після звільнення їй не виплатили заробітну плату за листопад 2023 року та з 01.12.2023 по 08.12.2023 року; просила виплатити їй заробітну плату ( а.с. 28) та колективне звернення датоване 15.12.2023 за підписом ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про те, що при розмові працівника поліції з ОСОБА_10 , остання дала неправдиву інформацію і повідомила, що заробітна плата була виплачена працівникам при звільненні, однак розрахунок з ним не проводився , суд до уваги не бере, оскільки доказів про їх направлення відповідачу не надано( а.с.29).

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через банки/небанківських надавачів платіжних послуг, які отримали право на відкриття і ведення обслуговування рахунків відповідно до Закону України "Про платіжні послуги", поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Згідно зі ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ч.1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст.5 Закону України «Про оплату праці» суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За приписами статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до п. 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати затвердженої Наказом Держкомстату України 13.01.2004 №5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року, до фонду додаткової заробітної плати належить в тому числі і суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Позивач, звертаючись до суду стверджує, що їй не виплачена заробітна плата за листопад та грудень 2023 та компенсація за невикористану відпустку, оскільки за період роботи жодного разу не ходила у відпустку.

Відповідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вказано у ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до умов трудового договору №6 від 14.08.2018 сторони не визначили форму виплати заробітної плати. Відповідно до пояснень позивачки та свідка Аблаухової виплата заробітної плати здійснювалась готівкою за місцем роботи, такі обставини не спростовані і відповідачем.

Доводи позивачки про неотримання заробітної плати за період листопад грудень ( по день звільнення) 2023 року спростовуються відомостями видачі заробітної плати за листопад та грудень 2023, які містять підпис позивачки, який остання підтвердила.

Посилання на те, що вказані відомості були підписані раніше та не читаючи і кошти за такими не отримані, є необґрунтованими.

Таким чином, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за листопад у розмірі 6800,00 грн та грудень у розмірі 1942,86 грн позовні вимоги є необґрунтованими.

Разом із тим, підтвердження нарахованої суми коштів за грудень 2023 у розмірі 22869,44 грн ( 24812,30-1942,86 грн), відповідачем не надано, зокрема відомості про виплату заробітної плати у вказаному розмірі тощо.

Доводи представника відповідача про те, що кошти були виплачені у день звільнення, однак відомість про виплату заробітної плати не була оформлена у зв`язку із конфліктною ситуацією, є юридично необґрунтованими, крім того спростовуються показами свідка ОСОБА_11 , який засвідчив, що керівництво магазину повідомило, що за розрахунком звільнені особи можуть приїхати до м. Черкаси.

Не підтверджують факт отримання позивачкою вказаних коштів довідка про доходи №3 від 31.10.2024, оскільки така не містять підпису ОСОБА_1 про отримання заробітної плати.

Довідку про видачу заробітної плати №4 від 31.10.2024 суд не бере до уваги, оскільки така містить інформацію із зазначенням періоду з 07. 2024 по 12.2024.

Заява ОСОБА_1 про відсутність претензій щодо звільнення не містить відомостей про отримання заробітної плати і така не позбавляла відповідача обов`язку, як надати виписку про нараховані та виплачені кошти, так і виплатити належні при звільненні кошти позивачці.

Отже, вимоги про стягнення нарахованих , але невиплачених при звільненні коштів у розмірі 22869,44 грн є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.12.2021 року зробила правовий висновок про те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19.

Отже, при виконанні рішення суду роботодавцем, із стягуваної судом суми заборгованості підлягають відрахуванню податки і збори установлені законодавством України.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 117 КзпПУ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) ( Велика Палата Верховного Суду, постанова від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до встановлених судом обставин, відповідач не надала позивачці письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, тому строк встановлений ч.2 ст. 233 КЗпПУ позивачкою не порушений.

Оскільки роботодавцем порушені вимоги ст. 116 КЗпПУ із нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку.

Позивач просить стягнути з відповідача 40181,70 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2023 по 08.06.2024.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Правила визначення середнього заробітку працівника передбачені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п.5 розділу IV зазначеного порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 даного розділу передбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Заробітна плата позивача за жовтень 2023 року становила 6800,00 грн, за листопад 2023 6800,00 грн, що вбачається із індивідуальних відомостей про застраховану особу, довідки про доходи від 31.10.2024 року № 3.

Кількість робочих днів за два місяці (жовтень, листопад 2023 року) становить 44 дні .

Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить 6800,00 + 6800,00 = 13600, 00грн/ 44 = 309,09 грн.

Період затримки виплати середньої заробітної плати з 08.12.2023 по 08.06.2024 ( в межах , визначених ст. 117 КЗпПУ) становить: 130 робочих днів.

Отже розмір середнього заробітку за період з 08.12.2023 по 08.06.2023 становить 309,09 грн * 130 = 40 181,70 грн.

Велика Палата Верховного Суду у справі № № 761/9584/15-ц від 26.06.2019 виснувала про те, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Установлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Та обставина, що позивачка з 11.01.2024, відповідно до запису у трудовій книжці, почала отримувати допомогу по безробіттю, відповідно до Закону України « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», не спростовує відповідальності роботодавця за невиплату нарахованої але невиплаченої заробітної плати , яку працівник правомірно очікував отримати при звільненні.

Ураховуючи те, що розмір середнього заробітку майже у двічі перевищує розмір заборгованості невиплачених коштів при звільненні, поряд з тим зважаючи на поведінку відповідача, який не виконав приписи трудового законодавства, зважаючи на те, що працівник є слабшою стороною у трудових правовідносинах, суд, ураховуючи принцип справедливості та розумності, вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 30000,00 гривень.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати затвердженої Наказом Держкомстату України 13.01.2004 №5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року, до фонду заробітної плати належить: фонд основної заробітної плати, фонд додаткової заробітної плати, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 30.01.2019.

Стосовно позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Указана норма закону містить перелік юридичних фактів, що становлять підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так, підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не забезпечується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерела права.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Зокрема, у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom від 28 травня 1985 року).

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачці, суд ураховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка у зв`язку з порушенням її прав із боку відповідача щодо тривалої невиплати їй усіх розрахунків при звільненні і необхідність докласти додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права у суді, і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в цій частині у розмірі 7000,00 грн.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задоволені частково, тому на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 744,65 грн ( 61,48%).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі вказаного позову за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі був звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1121,05 грн.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову -на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до п.1ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи ,належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг),виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Верховного Суду від 27.07.2021 року у справі № 671/1957/20 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Наявність договірних відносин між позивачем та адвокатом Різник Вікторією Павлівною підтверджується договором №223 про надання (правничої) правової допомоги від 04.03.2024 року.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 03.10.2024, підписаної між Адвокатом Різник Вікторією Павлівною та Круглик Тамарою Юріївною, на підставі договору про надання (правничої) правової допомоги від 04.03.2024 року № 223 вартість послуг (гонорар) адвоката за Договором про надання правничої (правової) допомоги становить, зокрема: за підбір законодавства та вивчення практики Верховного Суду 1000,00 гривень, за збір доказів (подання адвокатських запитів) 1000,00 гривень, за підготовку та подання до суду позовної заяви 4000,00 гривень, за підготовку клопотання про витребування доказів і заяви про виклик свідків 2000,00 гривень, за представництво клієнта у судових засіданнях 1200,00 гривень за один судодень. Вартість однією години роботи адвоката погоджена сторонами в розмірі 1000,00 гривень.

Відповідно до акту виконаних робіт за договором про надання правничої (правової) допомоги №223 від 04.03.2024, який підписаний 07.10.2024 року між адвокатом Різник Вікторією Павлівною та «клієнтом» ОСОБА_1 , підписанням цього акту сторони підтверджують, що Адвокатом були надані, а Клієнтом прийняті та оплачені наступні юридичні послуги: підбір законодавства та вивчення практики Верховного Суду 1 година -1000,00 гривень, збір доказів (подання адвокатських запитів) 1 година - 1000,00 гривень, складання і подання до суду позовної заяви 4 години - 4000,00 гривень, складання і подання клопотання про витребування доказів і заяви про виклик свідків 2 години - 2000,00 гривень.

Згідно змісту квитанції до прибуткового касового ордеру № б/н від 07.10.2024 адвокатом Різник В.П. прийнято від ОСОБА_1 згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 04.03.2024 року №223 8000,00 грн.

Відповідно до акту виконаних робіт за договором про надання правничої (правової) допомоги №223 від 04.03.2024, який підписаний 17.02.2025 року між адвокатом Різник Вікторією Павлівною та «клієнтом» ОСОБА_1 , підписанням цього акту сторони підтверджують, що Адвокатом були надані, а Клієнтом прийняті та оплачені наступні юридичні послуги: представництво інтересів клієнта у судових засіданнях 3 судоднів 1200 грн, на загальну суму 3600,00 гривень.

Згідно зі змісту квитанції до прибуткового касового ордеру № б/н від 17.02.2025 адвокатом Різник В.П. прийнято від ОСОБА_1 згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 04.03.2024 року №223 - 3 600,00 грн.

Суд вважає, що позивач надав належні докази, які б підтверджують надання йому правової допомоги адвокатом у відповідності до ст. 60 ЦПК України, тому стягує з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 11600,00 грн.

На підставі вище викладено, керуючись ст.ст. 47, 83, 116,117, 233,237-1 КЗпП України, керуючись ст. 12, 13, 60, 76-81, 89,141, 263-265, 274-279 ЦПК України , суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 22869,44 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30000,00 грн та моральну шкоду у розмірі 7 000,00 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 744,65 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 7131,68 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 30.10.2010 Шполянським РВ ГУМВС України в Черкаській області, РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ФОП ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складений 03 березня 2025 року.

Суддя О.В. Щербак