Номер провадження: 22-ц/813/1662/25
Справа № 522/5421/21
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Волкової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2024 року, постановленого під головуванням судді Ярема Х.С., повний текст рішення складений 15 березня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, в якому просила встановити факт проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з серпня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона народилась в с. Мирне Біляївського району Одеської області. У 2006 році приїхала в м. Одесу на навчання.

Будучи студенткою оселилась в квартирі АДРЕСА_1 , власником якої була її далека родичка ОСОБА_3 (рідна сестра ОСОБА_4 була дружиною рідного дядька ОСОБА_1 ).

Тобто, фактично з серпня 2006 року і до смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 проживала з нею однією сім`єю.

Позивачка вважає, що вони були пов`язані спільним побутом, а саме вона допомагала ОСОБА_3 у всьому, спільно готували їжу, жили, дбали про квартиру, оплачувала комунальні послуги.

Позивач і надалі проживає в цій квартирі, однак успадкувати майно, належне ОСОБА_3 , як спадкоємець четвертої черги за законом (спадкоємці попередніх черг наразі відсутні), вона не може, оскільки нотаріус вимагає підтвердження факту проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю не менше 5 років до часу відкриття спадщини.

Судом до участі у справі в якості співвідповідача була залучена Одеська міська рада.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянтзазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_3 , оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2019 року та постановою Верховного Суду від 26.05.2021 року в задоволені позовних вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та встановлення факту родинних відносин як братом та сестрою відмовлено.

Суд не взяв до уваги, що похованням тітки ОСОБА_3 займалася ОСОБА_1 .

Також суд дійшов до помилкового висновку про те, що між ОСОБА_1 та її тіткою був укладений договір найму житла, оскільки вона жодного разу не сплачувала кошти ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу, Одеська міська рада просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для його скасування, а рішеннясуду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання, призначене на 18 лютого 2025 року ОСОБА_2 не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 85-86 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника Одеської міської ради - Срібної А.І., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 29.06.1999 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 з 14.12.2006 року по 17.04.2007 року навчалась в ПП «Інститут професійних технологій», що підтверджується додатком до свідоцтва.

Актом від 07.09.2020 року, складеним чотирма мешканцями, що проживають АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , засвідчено, що ОСОБА_1 з 28.08.2006 року за місце реєстрації не проживає, а проживає зі своєю тіткою ОСОБА_3 .

Актом про проживання від 05.06.2017 року, складеного двома мешканцями будинку на АДРЕСА_5 , засвідчено, що ОСОБА_1 з 2006 року проживає разом з ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно виписки з книги про склад сім`ї ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 проживає та зареєстрована власник ОСОБА_3 та проживає без реєстрації ОСОБА_1 (дати запису числа та року з якого проживає немає).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Замовником поховання ОСОБА_3 є ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою на одержання праху, рахунком.

11.07.2017 року Другою одеською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №296/2017 щодо майна померлої ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_1 як спадкоємиці четвертої черги за законом. В заяві ОСОБА_1 зазначила, що проживає більше ніж десять років з померлою, а місце проживання вказана адреса: АДРЕСА_6 .

12.07.2017 року нотаріус повідомив ОСОБА_1 , що для підтвердження права на спадкування вона повинна підтвердити факт проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

06.11.2017 року ОСОБА_2 подав заяву щодо спадкування майна після смерті рідної сестри ОСОБА_3 15.11.2017 року нотаріусом йому було повідомлено, що у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини, він має звернутися до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2019 року (справа № 522/21610/17), відмовлено ОСОБА_2 у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та про встановлення факту родинних відносин як братом та сестрою.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26.02.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2019 року скасовано.

Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 року скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 26.02.2020 року та залишено в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2019 року.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із відсутності доказів, що вказують на складення усталених відносин, властивих сім`ї, відсутність доказів факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що полягають у отриманні статусу спадкоємця четвертої черги.

Судом встановлено, що особа, яка претендує визнання спадкоємцем четвертої черги спадкування після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , як така, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Судом встановлено, що спадкоємець першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 рідний син ОСОБА_6 , заяву про вступ у спадщину після смерті матері не подавав.

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 зверталися ОСОБА_1 , як спадкоємець четвертої черги за законом та рідний брат ОСОБА_7 , як спадкоємець другої черги за законом.

Проте, рішенням суду касаційної інстанції у справі № 522/21610/17 ОСОБА_7 відмовлено у наданні додаткового строку для прийняття спадщини та підтвердженні родинних відносин з померлою, що в свою чергу виключило його зі складу спадкоємців після смерті ОСОБА_3 .

Отже, в даному випадку Одеська міська рада є тим органом, якому у разі відсутності спадкоємців може відійти майно померлої ОСОБА_3 .

Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/99 дано тлумачення терміну «член сім`ї», - особи, які постійно разом мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Доказами проживання осіб однією сім`єю є, зокрема докази, які вказують на наявність встановлених між сторонами не будь-яких, а саме відносин притаманних сім`ї.

При цьому лише надання допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Суд першої інстанції надав належну оцінку показам свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які були допитані у судовому засіданні, та суд вважав, що пояснення даних свідків не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Висновки суду про те, що ОСОБА_1 не надала до суду належних доказів ведення спільного господарства, проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 відповідають встановленим обставинам у відповідності до наявних у справах доказів.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 .

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_3 , оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2019 року та постановою Верховного Суду від 26.05.2021 року в задоволені позовних вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та встановлення факту родинних відносин як братом та сестрою відмовлено, колегія суддів вважає безпідставними та не приймає їх до уваги, оскільки предметом позовних вимог є встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , а відповідачем у справі залучено ОМР.

Доводи про те, що суд не взяв до уваги, що похованням тітки ОСОБА_3 займалася ОСОБА_1 спростовуються матеріалами справи, яким надана оцінка судом першої інстанції.

Доводи про те, що суд дійшов до помилкового висновку про те, що між ОСОБА_1 та її тіткою був укладений договір найму житла, оскільки вона жодного разу не сплачувала кошти ОСОБА_3 , колегія суддів залишає без задоволення, оскільки суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26 лютого 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда