КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5875/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року місто Київ

справа № 755/22012/24

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Арапіної Н.Є., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сингаївська Світлана Олександрівна про забезпечення позову до подачі позовної заяви,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року заявник ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 до пред`явлення позову про визнання заповіту недійснимзвернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з заявою про забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи вказану заяву, заявник посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її племінник ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що вона є найближчим родичем (тіткою) ОСОБА_5 та його спадкоємцем. Інші близькі родичі відсутні.

Зазначала, що вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , проте, в матеріалах спадкової справи наявний заповіт від 20 травня 2024 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сингаївською С.О., згідно якого ОСОБА_5 заповів все своє майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Заявник вважає, що даний заповіт слід визнати недійсним, так як ОСОБА_5 зловживав алкогольними напоями та його змусили скласти заповіт на сторонніх осіб, скориставшись його уразливим станом. Заповіт був складений за 2 місяці до смерті, особи, на яких він був складений не є родичами, хоча в поліції вказані особи заявили, що вони є родичами.

Посилалася на те, що у випадку задоволення позову про визнання заповіту недійсним заявник успадкує спірну квартиру.

Вважає, що слід накласти арешт на спірну квартиру, оскільки в іншому випадку нотаріус видасть свідоцтво про праву на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а вони в свою чергу матимуть змогу відчужити квартиру.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року у задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, а тому є пряма необхідність накласти арешт на квартиру.

Вказував, що у випадку видачі свідоцтв про праву на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заявник для відновлення своїх прав буде змушена заявляти додаткові позови про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про витребування спірної квартири.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність та відсутність заявника, вимоги апеляційної скарги задовольнити.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником у заяві не зазначено обґрунтованих доводів стосовно того, що невжиття запропонованих заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та стосовно того, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується зданим висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі №910/8298/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2024 року заявник ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 до пред`явлення позову про визнання заповіту недійсним звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з заявою про забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Порушуючи питання про забезпечення позову, представник заявника посилався на те, що наявні підстави для накладення арешту на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в іншому випадку нотаріус Алейнік Л.О. видасть свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а вони в свою чергу матимуть змогу її відчужити. В такому випадку для відновлення своїх прав ОСОБА_1 повинна буде змушена заявляти додаткові позови про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про витребування спірної квартири.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі щодо задоволення позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів зауважує, що можливе відчуження спірної квартири об'єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав заявника з огляду на те, що визнання недійсним заповіту не буде підставою для наступної зміни власника, а тому визнання заповіту недійсним не відновлюватиме порушене право заявника та спонукатиме останню до ініціювання нових судових спорів.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу вищенаведеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо необхідності забезпечення позову.

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Як вбачається з офіційного веб-порталу Судова влада України, який є загальнодоступним, ОСОБА_1 було подано до Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сингаївська С.О. про визнання заповіту недійсним.

Оскільки, заявником заявлено вимоги про визнання заповіту від імені ОСОБА_5 недійсним, а тому невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, а відтак, колегія суддів вважає, що обраний заявником вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_5 узгоджується з заявленими позовними вимогами і необхідність застосування такого заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року - скасувати та постановити нову.

Заяву представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви - задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 59,2 кв.м, житловою площею 33 кв.м, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000), яка належить ОСОБА_5 .

Боржник: ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягувач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Постанова підлягає негайному виконанню.

Строк пред`явлення постанови до виконання три роки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: