Номер провадження: 22-ц/813/1417/25
Справа № 500/6365/15-ц
Головуючий у першій інстанції Жигулін С.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 квітня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Позовна заява мотивована тим, що після поділу майна, внаслідок розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2013 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . До складу домоволодіння входив гараж літ. "ж" вартістю 14875 грн, яким користувався ОСОБА_1 , зі слів останнього, на узгоджених із колишнім чоловіком ОСОБА_3 умовах, проте без жодних правових підстав. Питання юридичного оформлення правовідносин користування спірним гаражем ОСОБА_1 жодного разу не піднімалося.

У зв`язку з чим позивач звернулася до ОСОБА_1 з проханням звільнити гараж, оскільки користування ним здійснюється з порушенням прав власника, та без жодних правових підстав, на таке прохання відповідач відповів відмовою.

Після чого ОСОБА_3 звернулася із заявою до поліції (раніше міліції) про надання допомоги у звільненні гаража, однак в. о начальника Ізмаїльського MB ГУМВС Суржик А.В. надав відповідь, у якій зазначив, що з даним питанням необхідно звертатися до суду, так як справи даної категорії належати до цивільно-правових та вирішуються у судовому порядку не інакше як за ініціативою сторони, право якої порушили.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 квітня 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності - задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 в користуванні гаражем літ. "ж" у будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити гараж літ. "ж" у будинку АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, позивач ОСОБА_3 в судове засідання, призначене на 11.02.2025 року на 14:30 год. не з`явилася, про причини неявки апеляційний суд в установленому порядку не повідомила, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео-конференції не виявила та заяв про відкладення судового засідання не подавала.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Петров В.С., який взяв участь в судовому засіданні в режимі відео-конференції не заперечував проти розгляду справи за відсутності в судовому засіданні належним чином повідомленого позивача, оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Справа перебуває в судах з жовтня 2015 року, а в апеляційному суді з травня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги, обставини які стали відомі під час апеляційного провадження, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів не вбачає перешкод для розгляду справи без участі в судовому засіданні належним чином повідомленого представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, зобов`язуючи ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 в користуванні гаражем літ. "ж" у будинку АДРЕСА_1 та зобов`язуючи ОСОБА_1 звільнити гараж літ. "ж" за у будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності порушення права власності позивача на гараж і ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Колегія суддів з висновками міськрайонного суду по суті заявлених вимог погоджується, проте звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, матеріалами справи та відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень підтверджується наступна послідовність подій у хронологічному порядку:

- 25 червня 1991 року ОСОБА_5 дозволив ОСОБА_1 розташувати гараж на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні ОСОБА_5 . У той же день позивач сплатив 1 000, 00 карбованців ОСОБА_5 за вирубку зелених насаджень на земельній ділянці. На підтвердження зазначеного позивач надав розписку;

- ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер;

- ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємці ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали з ОСОБА_4 біржовий договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 ;

- 03 серпня 2010 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво, серія НОМЕР_1 , про право власності на будинковолодіння, розташоване на АДРЕСА_1 ;

- рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2013 року у справі № 1510/3370/12, яке набрало законної сили, за ОСОБА_3 визнано право власності на частку у розмірі 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_1 , до складу якого також увійшов гараж літ. Ж, вартістю 14 875,00 грн;

- у подальшому, заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року у справі № 500/6365/15-ц зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні гаражем літ. Ж, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язано його звільнити цей гараж;

- ухвалою від 24 лютого 2016 року у справі № 500/6365/15-ц Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області скасував заочне рішення цього суду від 25 грудня 2015 року;

- у червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області, Комунального підприємства «Ізмаїльське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Ізмаїльське МБТІ») , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , у якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області від 22 липня 2010 року № 994 «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 »; скасувати свідоцтво про право власності від 03 вересня 2010 року № НОМЕР_2 , серія НОМЕР_1 ; визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію прав від 16 серпня 2010 року № 27027426, яка проведена КП «Ізмаїльське МБТІ» щодо права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- ухвалою від 19 листопада 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області зупинив провадження у справі № 500/6365/15-ц до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 500/3332/17, що переглядається;

- іншим рішенням від 08 липня 2019 року у справі № 500/2258/19 Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області виділив ОСОБА_3 в натурі в окремий об`єкт нерухомого майна частку у розмірі 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з частини житлового будинку літ. А та прибудови літ. а в складі таких приміщень: 1 - коридор, площею 3,90 кв. м,

4 - житлова кімната, площею 16,40 кв. м, 5 - їдальня, площею 8,10 кв. м, 6 - кухня, площею 5, 90 кв. м, 7 - коридор, площею 5,30 кв. м, загальною площею 39,60 кв. м; в складі господарської будівлі - гаража літ. Ж; а також у складі таких господарських споруд: № 1 хвіртка, № 2 ворота, № 3 паркан, № 4 паркан, № 5 паркан, № 7 мостіння, № 8 мостіння, № 9 водопровід. Також суд визнав за ОСОБА_3 право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна, зокрема і на гараж літ. Ж. Припинив між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної часткової власності на цей об`єкт нерухомого майна;

- рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області суду від 21.05.2021 року у справі 500/3332/17-ц у позові ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області, Комунального підприємства «Ізмаїльське міське бюро технічної інвентаризації», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області від 22 липня 2010 року № 994 «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 »; скасування свідоцтва про право власності від 03 вересня 2010 року № 665, серія НОМЕР_1 ; визнання протиправною та скасування державної реєстрації прав від 16 серпня 2010 року № 27027426, яка проведена КП «Ізмаїльське МБТІ» щодо права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 - відмовлено;

- постановою Одеського апеляційного суду від 24.01.2023 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 27.07.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , змінив рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 26 травня 2021 року, виклав його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В інший частині рішення суду залишено без змін;

- ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.11.2023 року у справі № 500/2258/19, апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Петрова Володимира Степановича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ частки будинку в окремий об`єкт нерухомості, визнання права власності та припинення спільної часткової власності - закрито. При цьому закриваючи провадження з підстав п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України апеляційний суд виходив з того, що апелянтом ОСОБА_1 не наведено обґрунтованих доводів та не надано доказів на підтвердження факту порушення оскаржуваним рішенням його прав та законних інтересів, а обставини, на які посилався апелянт в своїй скарзі, мають бути перевірені в рамках іншої справи.

Колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 24 листопада 1986 року у справі Gillow v. the U.K. ), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі Larkos v. Cyprus).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Верховний Суд зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність у демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц.

У цій справі спір виник з приводу користування гаражу за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановивши, що:

- ОСОБА_3 є власником 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке позивачці виділена в натурі на підставі судового рішення, що набрало законної сили, і до якого входять допоміжні приміщення у тому числі спірний гараж;

- рішенням суду, яке набрало законної сили відмовлено ОСОБА_1 у вимогах до ОСОБА_3 про визнання протиправною реєстрацію права власності на гараж літ. «Ж»,

суд першої інстанції набув правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні гаражем літ. "ж" за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 звільнити зазначений гараж.

Доводи апеляційної скарги по суті вирішених судом першої інстанції вимог зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Разом з тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині неналежного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи призначеної на 04.04.2024 року на 09:00 год. і виходить з наступного.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (стаття 211 ЦПК України).

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частина перша статті 223 ЦПК України).

Про відкладення розгляду справи постановлюється ухвала (частина шоста статті 223 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

З матеріалів справи вбачається відсутність доказів про належне повідомлення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Петрова В.С. про дату судового засідання, призначеного на 04.04.2024 року на 09:00 год..

Так, відклавши судове засідання призначене на 26.03.2024 року на 09:00 год., суд визначив наступну дату судове засідання - 04.04.2024 року о 09:00 год.

Матеріали справи міститься доказ про направлення фізичною особою ОСОБА_8 повідомлення на адресу: АДРЕСА_2 , за якою практикує адвокат Петров В.С.

Проте зі змісту наданого відправлення не вбачається, що направлялась саме судова-повістка зміст якої узгоджується з датою, часом та місцем проведення судового засідання призначеного на 04.04.2024 року о 09:00 год., а відтак адвокат Петров В.С. заперечує факт його повідомлення про зазначене судове засідання в якому було розглянуто справу.

Отже, набувши правильного висновку по суті заявлених позовних вимог, суд разом з тим порушив норми процесуального права, здійснюючи розгляд справи без належного повідомлення сторони (відповідача по справі), що є обов`язковою підставою у розумінні п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання і якщо такий учасник справи обґрунтовує цим свою апеляційну скаргу, така обставина є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

За таких обставин, оскільки скаржник посилається на неналежне повідомлення його про розгляд справи, яке є обов`язковою підставою у розумінні ч. 3 п. 3 ст. 376 ЦПК України для скасування такого рішення суду, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення районного суду скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову про розірвання шлюбу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 квітня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 в користуванні гаражем літ. "ж" у будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити гараж літ. "ж" у будинку АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено; 17.02.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова