ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/407/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви зазначала, що 08.07.2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований у Шевченківському районному ВДРАЦС у м. Запоріжжі ГТУЮ у Запорізькій області, актовий запис № 204. У провадженні Шевченківського районного суд м. Запоріжжя перебуває справа № 336/8932/24 про розірвання шлюбу між учасниками.

Заявниця стверджувала, що вони з ОСОБА_2 не мешкають в одному будинку, але він постійно приїжджає та поводить себе агресивно, вчиняє фізичне та психологічне насильство, продовжує ходити до будинку, де проживає та зареєстрована заявниця, влаштовує сварки, чинить психологічне насильство. Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить батьку заявниці - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внаслідок дій ОСОБА_2 вона вимушена постійно викликати поліцію, за наслідками розгляду матеріалів про адміністративні правопорушення ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП та притягувався до адміністративної відповідальності Шевченківським районним судом м. Запоріжжя такими постановами: від 02.04.2024 у справі № 336/2569/24; від 16.03.2024 у справі № 336/1347/23; від 20.09.2024 у справі № 336/9191/24; від 16.09.2024 у справі № 336/9155/24; від 20.09.2024 у справі № 336/9193/24.

ОСОБА_1 зазначала, що відносно ОСОБА_2 неодноразово виносились тимчасові заборонні приписи, які той постійно порушував. Адміністративні стягнення у вигляді штрафу та тимчасові заборонні приписи не мають на нього належного виховного впливу.

14.10.2024 зареєстровано кримінальне провадження №0001565 за ч. 1 ст. 126-1 ККУ. На думку заявниці, наявність вказаного кримінального провадження не є перешкодою і не позбавляє потерпілу особу права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

За твердженням ОСОБА_1 , домашнє насильство зі сторони ОСОБА_2 має системний характер, а притягнення кривдника до адміністративної відповідальності не досягає бажаного результату, оскільки він не припиняє своєї неправомірної поведінки. Така ситуація негативно позначається на її фізичному та психічному здоров`ї, викликає обґрунтовані побоювання за безпеку власного життя та здоров`я, емоційну невпевненість, та враховуючи, що кривдник є фізично розвиненим чоловіком, вона не здатна себе захистити.

ОСОБА_2 чинить психологічне насильство щодо заявниці: принижує її честь та гідність, залякує фізичною розправою, погрожує її життю та здоров`ю. Перебування у стані невизначеності у зв`язку з постійними побоюваннями зазнати нападу з боку ОСОБА_2 також наносить шкоду здоров`ю заявниці, псує її соціальні зв`язки, знижує працездатність. Ситуація, що склалася, є психотравмуючою як для заявниці так і для її близьких, адже вся її родина опинилась у небезпеці.

ОСОБА_2 продовжує приїжджати до місця мешкання заявниці, де чинить ґвалт, кричить та ображає її, погрожуючи фізичною розправою.

З метою запобігання продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, недопущення настання тяжких наслідків такого насильства для заявниці, вона змушена звернутися за захистом до суду з цією заявою.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд видати відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обмежувальний припис, яким:

заборонити перебувати в місці проживання (перебування) постраждалої особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , строком на шість місяців;

заборонити наближатися на відстань 200 метрів до місця проживання (перебування), роботи, лікування, інших місць частого відвідування постраждалою особою - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строком на шість місяців;

заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, строком на шість місяців;

заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на шість місяців.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність їм висновків, викладених у рішенні суду, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасуватирішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2024 рокута ухвалити нове рішення про задоволення її заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи заяви, ОСОБА_1 зазначає, що домашнє насильство зі сторони ОСОБА_2 має системний характер. Притягнення кривдника до адміністративної відповідальності, направлення на проходження програми для кривдників, наявність термінових заборонних приписів не дає бажаного результату, оскільки він не припиняє своєї неправомірної поведінки. Така ситуація негативно позначається на її фізичному та психічному здоров`ї, викликає обґрунтовані побоювання за безпеку власного життя та здоров`я, емоційну невпевненість у зв`язку з неможливістю самостійно захиститися від фізично дужчого чоловіка.

На думку скаржниці, суд першої інстанції мав критично поставитися до показань свідка ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , та сама потерпіла від домашнього насильства з його боку, про що свідчать судові справи № 336/8524/24, 336/4930/23, 336/5008/23.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 категорично заперечує проти доводів ОСОБА_1 про вчинення ним домашнього насильства, зазначає, що вони з заявницею мають трьох дітей. ОСОБА_1 веде нездоровий спосіб життя неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності за скоєння крадіжок. ОСОБА_2 зазначає, що 2022 році був призваний на військову службу, ОСОБА_1 залишилася проживати з дітьми та його матір`ю. Згодом йому стало відомо, що ОСОБА_1 почала вживати наркотичні засоби, не знаходьсь вдома та не займалася дітьми, у зв`язку з чим, він був змушений звільнитися з війська за сімейними обставинами. На цій підставі подружжя посварилося і ОСОБА_1 пішла з дому. Діти проживали разом з батьком та його матір`ю, на час роботи ОСОБА_2 привозив дітей до дружини для того, щоб вони мали онлайн доступ до навчання, проте мати підключень не здійснювала, що призвело до проблем зі школою та органами опіки. ОСОБА_2 стверджує, що постійно приїздив до будинку заявниці для того, щоб перевірити стан дітей. До будинку батька заявниці ніколи не заходив. Зазначав, що є позитивною людиною, ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, жодних злочинів не вчиняв. За твердженням ОСОБА_2 , ОСОБА_1 навмисне викликає поліцію і каже, що він вчиняє домашнє насильство. Проте це не відповідає дійсності. Його притягнуто до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, але його вина була лише в тому, що він не з`являвся в судові засідання для доведення своєї невинуватості, у зв`язку з роботою; вважав, що в цьому нема нічого страшного. За твердженням ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не здатна самостійно виховувати дітей, адже має наркотичну залежність, тому з серпня 2024 року діти проживають з батьком. Також зазначив, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, з колишньою дружиною він не спілкується, тому відсутні будь-які ризики вчинення ним домашнього насильства або умови, що можуть створити небезпеку для ОСОБА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Заболотна Римма Валентинівна наполягали на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні заяви.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності ОСОБА_2 .

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що долучені заявницею докази не підтверджують ризиків продовження вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд вважав, що у справі відсутні належні докази, що свідчать про наявність тривалого конфлікту між сторонами. А в разі задоволення заяви будуть порушені права дітей на постійне місце проживання, постійні соціальні зв`язки, емоційні стосунки з обома батьками: і з матір`ю, і з батьком. Пояснення заявниці щодо протиправних дій, які безпосередньо зумовили звернення до суду з цією заявою, належними та допустимими доказами не підтверджені.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляд у на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували у шлюбі, зареєстрованому 08.08.2016 Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №204.

У провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа № 336/8932/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

На час розгляду справи апеляційним судом, за даними ЄДРСР, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2024 року у справі № 336/8932/24 розірвано шлюб, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зареєстрований 08.07.2016 у Шевченківському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 204. Зазначене рішення набрало законної сили 11 січня 2025 року.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільних дітей: неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції; малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області; малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Відповідно до довідки місця проживання за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР від 25.11.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , під наглядом нарколога в КНП «ОКЗ НПД» ЗОР не перебуває.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 14.10.2024 внесено відомості за №0001565 на підставі заяви ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Згідно з довідкою Запорізького міського центру соціальних служб ЗМР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з 01.02.2024 до 09.02.2024 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 перебувала на тимчасовому цілодобовому проживанні у Кризовій кімнаті спеціалізованої служби «Денний центр соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі» Запорізького міського центру соціальних служб ЗМР, як така, що постраждала від домашнього насильства від 09.02.2024 за №274/03-08.

Крім того, апеляційний суд встановив, що у період з 01.01.2022 до 20.02.2024 до відділу служби «102» управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Запорізькій області від ОСОБА_1 надійшло 4 повідомлення з приводу домашнього насильства з боку її чоловіка ОСОБА_2 (а.с. 11-15).

Згідно з відповіддю ВП № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області № Ф-270/48/01/08-2024 від 04.10.2024, що звернення ОСОБА_1 з приводу домашнього насильства, вчиненого щодо неї, зареєстровані за № 2229 від 05.02.2023, № 2262 від 01.02.2024, № 3036 від 13.02.2024, № 20032 від 20.08.2024, № 20296 від 23.08.2024, № 21195 від 31.08.2024, № 21336 від 01.09.2024, № 24288 від 03.09.2024, № 21511 від 03.09.2024, № 21611 від 04.09.2024, № 21660 від 05.09.2024, № 21688 від 05.09.2024, № 21836 від 06.09.2024, № 24444 від 02.10.2024, № 24484 від 02.10.2024, № 24897 від 07.10.2024 (а.с. 16)

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2023 у справі про адміністративне правопорушення № 336/1347/23 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 15 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 255 гривень. Під час розгляду справи судом встановлено, що 04.02.2023, близько 23-00 год., ОСОБА_2 біля другого під`їзду будинку АДРЕСА_2 вчинив домашнє насильство відносно дружини ОСОБА_1 , а саме: кричав, вдарив долонею та палицею. (а.с. 17)

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2024 у справі про адміністративне правопорушення №336/2569/24 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. Під час розгляду справи судом встановлено, що 01.02.2024 о 13 год. 00 хв. ОСОБА_2 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 , повторно протягом року, вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 , а саме: погрожував фізичною розправою, кричав, лаявся нецензурною лайкою, хапав за руки, штовхав, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. (а.с. 18-19).

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2024 у справі про адміністративне правопорушення № 336/9155/24 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. Під час розгляду справи судом встановлено, що 01.09.2024 о 17:10 год., за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно дружини - ОСОБА_1 , чим завдав шкоди її психологічному здоров`ю, що було вчинено ОСОБА_2 , як особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті. (а.с. 20).

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.09.2024 у справі про адміністративне правопорушення № 336/9191/24 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. Під час розгляду справи судом встановлено, що 03.09.2024 о 10:02 год., в м. Запоріжжя. по вул. Стартова, 1-Е, перебуваючи на робочому місці постраждалої, ОСОБА_1 , контактував з нею, чим порушив вимоги ТЗПсК серії АА № 272405 від 01.09.2024 року, за двома пунктами заборони, що було вчинено ОСОБА_2 , як особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті. (а.с. 21).

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.09.2024 у справі про адміністративне правопорушення № 336/9193/24 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. Під час розгляду справи судом встановлено, що 04.09.2024 о 15:35 год., в АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно дружини - ОСОБА_1 , що було вчинено ОСОБА_2 , як особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті, чим завдав шкоди її психологічному здоров`ю. (а.с. 22).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Отже, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав щодо дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі

№ 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

У постанові від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 Верховний Суд вказав: «Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що між заявницею та ОСОБА_2 існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації та агресивне поводження ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , поєднане з насиллям психологічного та фізичного характеру.

З наведеного вище вбачається, що учасники справи, колишнє подружжя, на теперішній час не пов`язані родинними чи сімейними зв`язками, однак мають відповідно взаємні права та обов`язки відносно двох спільних дітей.

Зважаючи на вказані докази, а також пояснення заявниці, є підстави вважати, що вчинення ОСОБА_2 насильства в сім`ї, носить тривалий та систематичний характер, а, також, як на час ухвалення рішення судом першої інстанції, так і на час розгляду справи апеляційним судом існували та існують і надалі ризики можливого продовження таких дій.

Із вказаних доказів вбачається, що сварки, сутички та конфлікти між учасниками справи тривають, хоча на теперішній час дії ОСОБА_2 мають ознаки психологічного (образи, погрози, висловлювання нецензурними словами, залякування, тощо) тиску, проте є такими, що порушують психологічну недоторканість людини.

Про серйозність сприйняття фактів домашнього насильства; переживання з приводу їх можливих повторень; важкі наслідки спричинені цим та бажання заявниці попередити такі факти та захистити себе, свідчать наведені вище докази та звернення її до суду.

Колегія суддів враховує, що вжиті заявницею розумні та законні заходи для її захисту та покарання винного, в тому числі в рамках адміністративних справ, наразі не дали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявниці.

З урахуванням вищевикладених норм матеріального та процесуального права, наданих ОСОБА_1 доказів, колегія суддів вважає, що заявниця довела наявність обставин, які відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, строк дії якого становить шість місяців.

Враховуючи усі надані заявницею докази, з огляду на встановлені судом обставини вчинення домашнього насильства, колегія суддів доходить до висновку, що наявні обґрунтовані ризики продовження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці, тому суд вважає заяву обґрунтованою, що свідчить про необхідність видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_2 зі встановленням декількох заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Під час розгляду справи «Беваква та С. проти Болгарії» у рішенні від 12 вересня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що хоч основним об`єктом статті 8 Конвенції є захист фізичних осіб від свавілля державних органів, додатковими об`єктами можуть бути і позитивні зобов`язання, що проявляються в ефективній «повазі» до приватного та сімейного життя і такі зобов`язання можуть включати в себе застосування заходів з врегулювання відносин між фізичними особами. Діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (§64).

Суд також наголосив, що концепція приватного життя включає в себе фізичну та психологічну недоторканість людини. Окрім цього, позитивні зобов`язання державних органів в аспекті забезпечення прав, передбачених статтями 2 та 3 Конвенції, а в окремих випадках статтею 8 самостійно або у поєднанні зі статтею 3, можуть включати обов`язок встановлювати та застосовувати на практиці відповідне законодавство, що дозволяє захистити проти насильницьких актів з боку фізичних осіб (§65).

У своєму рішенні Європейський суд визнав порушення статті 8 Європейської конвенції, зокрема невиконання Болгарією своїх позитивних зобов`язань щодо забезпечення поваги до приватного та сімейного життя заявників. Зокрема, Суд вважав, що право на повагу до приватного та сімейного життя заявників було порушено через нездатність суду своєчасно вирішити питання визначення тимчасового місця проживання дитини, що в свою чергу вплинуло на життя та благополуччя заявника ОСОБА_8 та недостатність та неефективність заходів, які були застосовані у відповідь на поведінку колишнього чоловіка заявниці ОСОБА_9 . Суд також підкреслив, що ставлення до проблеми домашнього насильства як до «приватної справи» несумісне з обов`язком держави захищати сімейне життя громадян і заявників зокрема.

У своєму рішенні по справі «Контрова проти Словаччини» (Case of Kontrova v. Slovakia) Суд вказав, що в першому реченні ст.2 §1 Конвенція зобов`язує держави не тільки утримуватися від навмисного і незаконного позбавлення життя, а також вживати всіх необхідних заходів для захисту осіб, які перебувають під його юрисдикцією5. Це включає в себе основне зобов`язання держави забезпечити право на життя за рахунок впровадження ефективних положень кримінальноправового характеру для запобігання вчиненню злочинів проти особи, підкріплені правоохоронними механізмами щодо попередження, припинення і покарання за порушення таких положень. Це також поширюється за відповідних обставин на позитивне зобов`язання влади приймати оперативні превентивні заходи для захисту особи, життю якої загрожують злочинні дії іншої особи (§49 [4]).

У рішенні Європейського Суду у справі Опуз проти Туреччини (Ориг V. Тигкеу, по. 33401/02, 09.06.2009) суд дав характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнавши серйозність домашнього насильства в Європі та підкресливши серйозність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні Суд підкреслив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також вказав, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації.

Крім того, колегія суддів вважає недоцільним зауваження суду першої інстанції про те, що задоволення зазначеної заяви призведе до порушення права дітей на постійне місце проживання, постійні соціальні зв`язки, емоційні стосунки з обома батьками, оскільки учасники справи не заперечували, що на теперішній час діти проживають разом з батьком і спір між колишнім подружжям з цього приводу відсутній.

Натомість під час розгляду справ про видачу обмежувального припису не визначаються права та обов`язки батьків стосовно дітей, а заперечення можливості видачі обмежувального припису стосовно одного з батьків позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2024 року у цій справі, на підставі п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нової постанови про задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 2 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2024 скасувати, ухвалити в цій справі нову постанову:

«Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального приписувідносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 задовольнити.

Видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , терміном на шість місяців, яким визначити заходи обмеження прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , а саме:

заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 наближатися на відстань 200 метрів до місця проживання (перебування), роботи, лікування, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ;

заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , або контактувати з нею іншими засобами зв`язку особисто і через третіх осіб».

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: