Справа № 522/3666/25
Провадження № 2-з/522/139/25
УХВАЛА

про забезпечення позову

28 лютого 2025 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Павлик І.А., розглянувши заяву Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси про забезпечення позову у справі за позовом Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави до Одеської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, припинення речового права оренди землі, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

26.02.2025 позивач звернувся до Приморського районного cуду м. Одеси із позовом до Одеської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, припинення речового права оренди землі, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Разом з позовною заявою позивач надав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить суд:

- накласти арешт на земельну ділянку площею 0,2115 га з кадастровим номером :43:003:0004, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

- заборонити Одеській міській раді (), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за їх дорученням іншим фізичним або юридичним особам укладення будь-яких договорів щодо земельної ділянки площею 0,2115 га з кадастровим номером :43:003:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

- заборонити Одеській міській раді (), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), іншим фізичним або юридичним особам здійснювати забудову (нове будівництво або реконструкцію існуючих будівель та споруд) земельної ділянки площею 0,2115 га з кадастровим номером :43:003:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

- заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно проводити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки площею 0,2115 га з кадастровим номером :43:003:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101.

Заяву обґрунтовано тим, що на підставі наявності зареєстрованого права власності на нежитлову двоповерхову будівлю, загальною площею 526,9 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 16.11.2015 подала до Одеської міської ради заяву про відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 0,2115 га, для експлуатації та обслуговування будівель інклюзивного розвитку дітей та етології людини.

Рішенням Одеської міської ради від 03.02.2016 № 385 V-II ОСОБА_4 в позаконкурентному порядку надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовної площі 0,2115 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення 03.15 га для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, вид використання - для експлуатації та обслуговування будівель інклюзивного розвитку дітей та етології людини.

Рішенням Одеської міської ради від 30.10.2019 № 5357 - VII затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :43:003:0004), площею 0,2115 га (категорія земель за основним цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови), за адресою: АДРЕСА_1 , та надано її ОСОБА_2 в оренду на 20 років, цільове призначення - 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, вид використання - для експлуатації та обслуговування будівель інклюзивного розвитку дітей та етології людини.

На підставі вказаного рішення 25.05.2020 Одеська міська рада уклала з ОСОБА_5 договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим номером 1015 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101).

Отже, підставою для надання ОСОБА_4 в оренду в позаконкурентному порядку спірної земельної ділянки з кадастровим номером :43:003:0004 слугувала наявність зареєстрованого права власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на вказаній земельній ділянці.

Наявність на земельній ділянці об`єкта нерухомості нежитлової будівлі літ. «А», яка, згідно з проєктом землеустрою займає лише 0,0394 га або 18,6% від загальної площі земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , використано лише як формальний привід, з метою ухилення від набуття права користування земельної ділянки (кадастровий номер :43:003:0004), площею 0,2115 га, на конкурентних засадах.

При цьому, земельна ділянка площею 0,2115 га із вказаним цільовим призначенням сформована вперше, її розміри мали бути обґрунтовані у заяві або у проєкті землеустрою.

Отже, ОСОБА_3 мала право звернутися до Одеської міської ради з метою формування та отримання в користування без проведення земельних торгів земельної ділянки виключно площею 394 кв.м., що відповідає площі забудови земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна нежитлової будівлі літ. «А», розташованої на вказаній земельній ділянці, у розмірі, необхідному для безпосереднього його обслуговування.

Тобто невжиття відповідних заходів забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки не можливо буде їх захистити в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.

Надавши належну правову оцінку підставам, якими заявник обґрунтовує подану ним заяву, суд дійшов висновку про її часткове задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За нормами ст. 149 ЦПК України суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

За змістом ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4 вищевказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заборона вчиняти певні дії застосовується, якщо потрібно обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії.

Отже, суд при з`ясуванні підстав для забезпечення позову повинен об`єктивно оцінювати можливість настання несприятливих наслідків, пов`язаних з виконанням судового рішення.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При обранні заходів забезпечення позову слід також враховувати необхідність збереження балансу прав та законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.

Забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав заявника не встановлений.

Для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується, а також спроможним запобігти виникненню або продовженню порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Судом встановлено, що позивачем заявлені вимоги про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, припинення речового права оренди землі, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101.

Заявник у заяві просить суд забезпечити позов шляхом одночасного накладення арешту на зазначене нерухоме майно та заборони проводити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно будь-які реєстраційні дії щодо цього нерухомого майна.

Верховний Суд у постанові від 11.05.2022 у справі № 317/2155/21 навів наступні висновки: «Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженні майном.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову, однак їх одночасне застосування не відповідає вимогам закону.

Ураховуючи, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на користь позивача, які мають бути співмірними з негативними наслідками, що можуть настати від вжиття цих заходів, а також конкретні обставини справи, Верховний Суд вказав, що достатнім та ефективним способом забезпечення позову є заборона відчуження спірного нерухомого майна, в зв`язку з чим визнав оскаржувану ухвалу апеляційного суду в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій, пов`язаних з переходом права власності на спірне нерухоме майно (відчуження) законною та обґрунтованою та скасував її в частині накладення арешту на спірне майно, як таку, що не відповідає вимогам закону».

Таким чином, Верховний Суд вказав, що в достатнім та ефективним способом забезпечення позову є заборона вчинення дій, пов`язаних з переходом права власності на спірне нерухоме майно, а не накладення арешту на спірне майно, в разі заявлення цих двох способів забезпечення позову одночасно.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної заяви, в тому числі, спроможності заходів, яких заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню шляхом:

- накладення арешту на земельну ділянку площею 0,2115 га з кадастровим номером :43:003:0004, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

- заборони Одеській міській раді (), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за їх дорученням іншим фізичним або юридичним особам укладення будь-яких договорів щодо земельної ділянки площею 0,2115 га з кадастровим номером :43:003:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101;

- заборони Одеській міській раді (), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), іншим фізичним або юридичним особам здійснювати забудову (нове будівництво або реконструкцію існуючих будівель та споруд) земельної ділянки площею 0,2115 га з кадастровим номером :43:003:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101.

В іншій частині вимоги заяви не відповідають наведеній позиції суду касаційної інстанції, а відтак задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 149, 150,153, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси про забезпечення позову у справі за позовом Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави до Одеської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, припинення речового права оренди землі, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки задовольнити частково.

Накласти арешт на земельну ділянку площею 0,2115 га з кадастровим номером :43:003:0004, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101.

Заборонити Одеській міській раді (), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за їх дорученням іншим фізичним або юридичним особам укладення будь-яких договорів щодо земельної ділянки площею 0,2115 га з кадастровим номером :43:003:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101.

Заборонити Одеській міській раді (), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), іншим фізичним або юридичним особам здійснювати забудову (нове будівництво або реконструкцію існуючих будівель та споруд) земельної ділянки площею 0,2115 га з кадастровим номером :43:003:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101.

В решті вимог заяви відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та протягом п`ятнадцяти днів може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 157 ЦПК України особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.

Стягувач: Приморська окружна прокуратура м. Одеси (65000, м. Одеса, вул. Черняховського (Артура Савельєва), 6, код ЄДРПОУ у ЄСІТС ).

Боржник: Одеська міська рада (65026, м. Одеса, пл. Думська (Біржова), 1, ).

Боржник: ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ).

Суддя І.А. Павлик