ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 лютого 2025 року

м. Харків

справа №642/4296/24

провадження №22-ц/818/976/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Смелянець К.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частин у спільній сумісній власності на земельну ділянку та визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2024 року, постановлене суддею Балабай С.С.,-

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення частин у спільній сумісній власності на земельну ділянку та визнання права власності на 46/100 частин земельної ділянки в порядкуспадкування за заповітом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги висновок щодо визначення частин земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , складений сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_4 , як є належним та допустимим доказом, та яким за результатами проведеної кадастрової зйомки земельної ділянки було визначено ідеальні частки співвласників цієї земельної ділянки. Також суд першої інстанції зробив неправильні висновки щодо обраного позивачем способу захисту своїх спадкових прав, оскільки у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зазначає, що рішення суду винесено із порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну без задоволення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем та його представником не заявлялось клопотання про проведення судової експертизи для з`ясування питань, які потребують спеціальних знань та відносяться до предмета доказування у даній справі. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано достовірних, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження його позовних вимог, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судова колегія не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що 24 лютого 2021 року державним нотаріусом Другої Харківської державно нотаріальної контори Солошенку Василю Івановичу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 2 червня 2008 року, серія ВКК № 865244, після смерті ОСОБА_5 , реєстр. № 3-28, спадкова справа № 597/2013.

Згідно з вказаним свідоцтвом спадщина складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок з прибудовами: літ -А-1, дерево, обкладене цеглою, загальною площею 115,4 кв. м., житловою площею 61,4 кв. метри, та надвірні будівлі: льохи «В», «Д», сараї літ «Б», «Г», «3», вбиральні літ «Е», «Ж», огорожа 1-, -5, 7, 8, 9.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 245674371 від 24.02.2021 року вбачається, що за ОСОБА_1 на підставі вказаного свідоцтва про спадщину зареєстровано право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями.

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯД №065311, виданим 04.07.2008 року на підставі рішення Харківської міської ради від 27.02.2008 року, №38/08, ОСОБА_5 , земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,878 га належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 (квартира 1), та ОСОБА_2 (квартира АДРЕСА_2 ) відповідачці у справі.

Згідно плану меж земельної ділянки, кадастровий номер :04:023:0002, площа земельної ділянки складає - 0,0878 га.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим 14 січня 2021 року Харківським міським центром нерухомості ПП, фактична площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , становить 910 кв.м., у тому числі всього під забудовою 725 кв.м., під основною будівлею 134 кв.м., під господарськими, допоміжними будівлями та спорудами 51 кв.м., під двором 692 кв.м. Рік спорудження будівель- 1946-1978 р.р.

Крім того рішенням народного суду Ленінського району м.Харкова від 20 жовтня 1964 року проведено реальний поділ права користування домоволодінням та земельною ділянкою, розташованої в АДРЕСА_1 (в даний час АДРЕСА_1 між співвласниками таким чином:

-виділено в користування ОСОБА_6 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) приміщення під №1-1 розміром 9 кв.м., 1-2 розмиром 5,20 кв.м., 1-3 розміром 10,60 кв.м, 1-5 розміром 14,90 кв.м. и 1-4 розміром 9,20 кв.м., сарай літер «Б», погріб літер «В», вбиральню літер «Е», паркан №2 та №4, ворота літер №3 та земельну ділянку розміром 479, 6 кв.м. з боку сусіднього домоволодіння АДРЕСА_3 ;

-виділено в користування ОСОБА_7 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) приміщення під №2-5 розміром 6,50 кв.м., 2-1 розміром 3,70 кв.м., 2-2 розміром 9,70 кв.м, 2-4 розміром 9,20 кв.м. і 2-3 розміром 14,70 кв.м., сарай літер «Г», погріб літер «Д», вбиральню літер «Ж», паркан літер «1», паркан літер «5» та земельну ділянку розміром 430,4 кв.м. з боку сусіднього домоволодіння АДРЕСА_4 .

Загальний розмір земельної ділянки за вказаною адресою на час ухвалення зазначеного рішення суду складав 910 кв.м: (479,6+430,4= 910).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що колишній співвласник вказаного житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 2 червня 2008 року заповідала йому все своє майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори йому видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згідно з вказаним свідоцтвом, спадщина складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок з прибудовами: літ -А-1, дерево, обкладене цеглою, загальною площею 115,4 кв. м., житловою площею 61,4 кв. метри, та надвірні будівлі: льохи «В», «Д», сараї літ «Б», «Г», «3», вбиральні літ «Е», «Ж», огорожа 1-, -5, 7, 8, 9. В даний час право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано за ним- позивачем, та відповідачкою, за кожним на частину. Згідно з Державним актом на право власності від 04.07.2008 земельна ділянка за вказаною адресою, площею - 0,0878га, кадастровий номер :04:023:0002, зареєстрована на праві спільної сумісній власності за померлою ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_2 . Постановою державного нотаріуса Другої Харківської нотаріальної контори від 13 квітня 2021 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину земельної ділянки, з посиланням на те, що співвласниками земельної ділянки не було укладено договір про поділ нерухомого майна (земельної ділянки), що є у спільній власності, та частки не визначені, тому неможливо визначити склад спадкового майна, а саме частку заповідача ОСОБА_5 у вказаній ділянці, та йому запропоновано звернутись до суду. Просив суд визнати, що частка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0878 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:023:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 065311 від 04.07.2008 року, складала 46/100 частин, а частка ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0878 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:023:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 065311 від 04.07.2008 року, складає 54/100 частки; визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на 46/100 частки земельної ділянки площею 0,0878 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:023:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 90 ЗК УРСР (в редакції 1970 року) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Згідно з частиною 1 статті 91 ЗК УРСР (в редакції 1970 року) особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок.

Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції на час розгляду справи), статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника (землекористувача).

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України (Законом України від 27 квітня 2007 року «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України») і згідно з нею, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Частина 4 статті 120 ЗК України передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 9 грудня 2020 року по справі №642/3950/17 за аналогічних обставин.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині 4 статті 120 ЗК України особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником (законним користувачем) відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Частиною 1 статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності (законному користуванні - адже права постійних користувачів земельних ділянок підлягають судовому захисту нарівні з правами власника), здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

За аналогією, відповідно до частини 4 статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів, як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право власності на яку має особа, слід виходити з розміру її частки, або частки спадкодавця у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка на момент виникнення спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_5 ) між двома співвласниками перебувала у їхньому постійному спільному користуванні, для обслуговування якого вона виділялася компетентними державними органами. Цим співвласникам за рішенням суду визначено порядок користування такою земельною ділянкою між ними, який є обов`язковим для усіх співвласників та їх правонаступників.

Таким чином, враховуючи, що на момент виникнення спільної часткової власності на домоволодіння у спільному користуванні його співвласників знаходилася земельна ділянка, яка була виділена для обслуговування домоволодіння, та порядок користування якої ними же було визначено, у суду апеляційної інстанції не має підстав вважати, що з цього часу змінилися частки співвласників у праві на ту ж саму земельну ділянку, після надання її співвласникам на праві спільної сумісної власності.

Між тим цим обставинам судом першої інстанції належна оцінка надана не була, і тому при ухваленні рішення суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 46/100 частин земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом.

Проведення експертизи для визначення розміру часткок у праві спільної сумісної власності не є обов`язковим.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини другої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду, просив визнати за ним право власності на 46/100 частини земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 .

На підставі частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 642/3950/17 (провадження № 61-7008св19), на які посилалися заявники у касаційній скарзі.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. За відсутності умов для одержання свідоцтва про право на спадщину, або у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину спадкоємець має право пред`явити вимоги про визнання права на спадщину у судовому порядку за правилами позовного провадження.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності на 46/100 частин земельної ділянки площею 0,0878 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:023:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 065311 від 04.07.2008 року, в порядку спадкування, - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновок суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2024 року -скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 46/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,0878 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:023:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина

Повне судове рішення складено 27.02.2025 року.