Єдиний унікальний номер справи № 357/4703/24
Провадження №22-ц/824/2625/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.01.2023 року між позивачем та відповідачем виникли трудові відносини. Штат працівників відповідача виконував покладені на нього трудові обов`язки в приміщенні Квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси (18001, м. Черкаси, вул. Надпільна, 220). Належних документів, передбачених профільним законодавством, що відповідач мав постійне місце дислокації в м. Черкаси немає. 11.12.2023 року відповідач надіслав позивачу лист від 11.12.2023 року за №523/639 та свої накази від 11.12.2023 року за №№ 24, 25, з яких було встановлено, що у відповідача з`явилися в штаті нові працівники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Наказом №24 від 11.12.2023 відповідач зобов`язував позивача доповідати на електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (офіційна електронна адреса КЕВ м. Запоріжжя) - установи, працівником якої позивач ніколи не був. Фактично відповідач, зобов`язуючи позивача своїм наказом №24 від 11.12.2023 року доповідати на вказану електронну адресу, погодив йому дистанційну роботу. 12.12.2023 року відповідач надіслав позивачу лист від 12.12.2023 року №523/642 із запитом щодо наказу про дистанційну роботу останнього. 12.12.2023 року позивач у відповідь на №523/642 вкотре повідомив відповідачу про наявність ознак дистанційної роботи начальника юридичної служби ІНФОРМАЦІЯ_6 району ОСОБА_1., повідомив відповідачу про наявність ознак прямої та непрямої дискримінації у сфері праці по відношенню до нього, в тому числі в частині оплати його праці. 13.12.2023 року старший лейтенант ОСОБА_5 листом № 523/644 повідомив, що не порушує мінімальні соціальні гарантії позивача та просив позивача перебувати на робочому місці за адресою: АДРЕСА_1 , а листування просив здійснювати на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 , що свідчить про те, що ОСОБА_5 , перебуваючи в місті Запоріжжя, погодив позивачу дистанційну роботу в місті Черкаси. 14.12.2023 року старший лейтенант ОСОБА_5 листом №523/647 надіслав позивачу на підписання розроблену (оновлену) посаду інструкцію, без зазначення підстав. Просив після підписання надіслати її до м. Запоріжжя за вказаною адресою, що є додатковим свідченням щодо наявності ознак дистанційної роботи - трудових відносин, що склалися між позивачем і відповідачем. Позивач зазначає, що протягом липня 2023 - лютого 2024 року неухильно діяв на користь свого роботодавця - ІНФОРМАЦІЯ_6 (району). В зазначений період в установі змінювались керівники, що не ставало на заваді ОСОБА_1 захищати майнові інтереси самої установи. Зазначає про те, що 09.01.2024 року з електронної пошти КЕВ м. Запоріжжя надійшов лист від 08.01.2024 року №523/10 з додатками: наказом від 05.01.2024 року №1 та наказом начальника Дніпровського КЕУ від 29.12.2023 року №184, який, керуючись розпорядженням командувача угрупування сил і засобів логістичного забезпечення ЗСУ від 29.12.2023 року №370/ПУ/8286дск вирішив перемістити та розмістити ІНФОРМАЦІЯ_7 (району) за адресою: АДРЕСА_2 та за цією ж адресою наказує перемістити та розмістити особовий склад. На електронний лист позивача від 09.01.2024 року в редакції: «Прошу довести до відома розпорядження командувача угруповання сил і засобів логістичного забезпечення Збройних Сил України № 370/ПУ/8286 дск від 29.12.2023 року». Відповідь відповідача була такою: «Це розпорядження знаходиться в Дніпровському КЕУ, документи ДСК не підлягають скасуванню.» Позивач електронним листом від 09.01.2024 року, надав свої заперечення на наказ відповідача від 05.01.2024 № 1. 08.02.2024 року, відповідач надіслав позивачу лист від 08.02.2024 року №523/49 за підписом т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) майора ОСОБА_6 , та повідомив, що наказом начальника Дніпровського квартирно-експлуатаційного управління № 184 (по адміністративно-господарській діяльності) від 29.12.2023 року місцем Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) (ЄРДПОУ 26614952) дислокації визначено м. Дніпро. Цим же листом, відповідачем було запропоновано позивачу в термін до 09 год. 00 хв. 19.02.2024 року, прибути до місця знаходження установи за адресою АДРЕСА_3 , для подальшого виконання своїх посадових обов`язків, а в разі неможливості прибути в встановлений термін з поважних причин, або відмови від подальшого продовження трудових відносин необхідно повідомити на офіційну електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 (району) ІНФОРМАЦІЯ_2, або засобами зв`язку за допомогою месенджерів Viber, WhatsApp, Telegram на номер мобільного зв`язку НОМЕР_1 . Тобто, майор ОСОБА_6 запрошує позивача до адреси відмінної від тієї, яка вказана в наказі начальника Дніпровського КЕУ від 29.12.2023 №184, і запевняє, що місцезнаходження відповідача знаходиться вже за адресою: м. Дніпро, проспект Яворницького, 36, всупереч такому наказу № 184. Після 19.02.2024 року він опрацював на користь відповідача документацію, виконуючи представницькі функції в судах. 27.02.2024 року відповідач надіслав позивачу лист від 27.02.2024 року №523/67, в якому зазначив: «у визначений термін до місця роботи Ви не прибули, та були відсутні на робочому місці в період з 19.02.2024 року по 23.02.2024 року. Повідомлень, про причини неприбуття та відсутність на робочому місці в зазначений період з поважних причин, на адресу ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) від Вас не надходило. Враховуючи вище визначене, а також наявність трудових відносин між Вами та ІНФОРМАЦІЯ_6 (району), прошу надати письмове пояснення про причини відсутності на робочому місці в період з 19.02.2024 року по 23.02.2024 року, а також про наявність бажання продовжувати або припинити трудові відносини з ІНФОРМАЦІЯ_6 (району), в зв`язку зі змінами в умовах праці, на офіційну електронну адресу або засобами зв`язку.» 29.02.2024 о 14:39 позивач надіслав до відповідача листа, за змістом якого вбачається наступне: «твердження, що випливають з листа №523/67 від 27.02.2024, про те, що з моєї сторони на адресу ІНФОРМАЦІЯ_6 району не надходили зазначені Вами повідомлення спростовуються надісланим мною листом від 16.02.2024 на ІНФОРМАЦІЯ_2 16.02.2024 о 20 год. 20 хв. Запитувані Вами письмові пояснення, раніше вже були мною надані, листом від 16.02.2024 (копія додається). Відмову від продовження роботи на посаді начальника юридичної служби ІНФОРМАЦІЯ_6 (району), не надаю. Зміна місця дислокації ІНФОРМАЦІЯ_6 (району), не підтверджується належними, передбаченими законодавством, документами та/або такі до мого відома не доводились. Разом з тим, позивач запросив повідомити відповідача, який штатний розрахунок/розпис військовослужбовців/працівників ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) станом на 29.02.2024 року; просив надати довідку в порядку ст.49 КЗпП України; надати інформацію, в порядку ст.110 КЗпП України, за період «лютий 2024 року». 29.02.2024 року о 15:29 відповідач надіслав позивачу наказ від 29.02.2024 року № 07, яким звільнив останнього на підставі п.4 ст.40 КЗпП України - за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Окрім оскаржуваного наказу відповідач позивачу інших документів не надсилав (не повідомляв, не ознайомлював). 29.02.2024 року о 16:55 відповідач надіслав позивачу наказ від 29.02.2024 року №08 про оголошення догани останнього. Позивач вважає, що на нього неправомірно, безпідставно, з порушенням належної процедури було накладене адміністративне стягнення у вигляді догани, згідно з наказом відповідача від 29.02.2024 року №8, який підлягає скасуванню. 04.03.2024 року відповідач надіслав позивачу довідку від 01.03.2024 року №523/79 та повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні від 01.03.2024 року №523/79. Від тоді, позивач дізнався, про те, що відповідач облікував йому у лютому 2024 року лише 12 робочих днів (з 01 лютого 2024 року по 19 лютого 2024 року). З таким обліком робочого часу в лютому 2024 року, позивач не погоджується, як і не погоджується з тим, що він допустив прогул.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд визнати протиправними та скасувати наказ т.в.о. начальника Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) майора ОСОБА_6 від 29 лютого 2024 року №07 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичної служби Сєвєродонецької квартирно -експлуатаційної частини (району) згідно з п.4 ст.40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня); поновити ОСОБА_1 на попередньому місці роботи - начальника юридичної служби Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) з 29 лютого 2024 року; стягнути з Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 лютого 2024 року по день винесення судом рішення; зобов`язати Сєвєродонецьку квартирно-експлуатаційну частину (району) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 19 лютого 2024 року по 29 лютого 2024 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника юридичної служби Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) та виплати ОСОБА_1 суми середньомісячної його заробітної плати без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів у розмірі 7 928,87 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 13 вересня 2024 року позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

19 листопада 2024 року на електронну адресу апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання, призначене на 06 лютого 2025 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялась, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції за результатами розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на роботу та призначений з 11.01.2023 року на посаду начальника юридичної служби Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) з посадовим окладом 5265 грн. на місяць, по строковому трудовому договору по 11.03.2023 року. Строковий трудовий договір стає безстроковим відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк, що підтверджується наказом №2 від 10.01.2023 року та копією трудової книжки серії НОМЕР_2 . (а.с.67-68, том 1)

04.12.2023 року позивач листом повідомив старшому лейтенанту ОСОБА_5 про те, що трудові відносини, між ним і відповідачем набули ознак дистанційної роботи.

08.12.2023 року т.в.о. начальника Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) старший лейтенант ОСОБА_7 надіслав позивачу лист від 08.12.2023 року №523/627 та наказ від 06.12.2023 року за №23 про затвердження посадових інструкцій.

11.12.2023 року т.в.о. начальника Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) старший лейтенант ОСОБА_7 надіслав ОСОБА_1 лист від 11.12.2023 року за №523/639 та накази від 11.12.2023 року № 24, 25.

Відповідно до наказу №24 та №25 від 11.12.2023 року т.в.о. начальника Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) старшого лейтенанта ОСОБА_8 встановлено графік роботи для працівників ЗСУ в ІНФОРМАЦІЯ_8 (району) з 09:0 до 18:00 год., з перервою на обід з 13:00 до 13:45 год. На працівників поширюється правила внутрішнього розпорядку. Контроль дозвону до працівника 30 секунд. Доповідати про стан справ в письмовому вигляді щопонеділка з 09:30 до 10:00 години на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 Начальника юридичної служби працівнику ЗСУ ОСОБА_9 привести претензійну та позивну роботу у відповідальність до вимог інструкції з організації претензійної та позивної роботи, самопредставництва, представництва інтересів Міністерства оборони України, Збройних Сил України у судах та інших державних органах, виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.12.2016 № 744 (зі змінами); відпрацювати аналіз стану претензійної та позовної роботи, виконання судових рішень за 2023 рік та надати йому в термін до 13 грудня 2023 р.

11.12.2023 року позивач у відповідь на лист і накази №№ 24, 25 старшого лейтенанта ОСОБА_5 повідомив, що йому всупереч встановленого порядку не надавалися на візування накази про призначення: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , тому правосуб`єктність таких працівників встановити не вбачається за можливе. З метою юридичної експертизи наказу №24, недопущення суперечностей двох локальних нормативно правових актів в установі, позивач просив надати Правила внутрішнього трудового розпорядку затверджені наказом від 05.05.2017 №1. Разом з тим, відповідач на наказ №24 надав коментар-заперечення, що вбачається з його повідомлення від 04.12.2023. Крім того, у відповідач був запитаний на ознайомлення наказ начальника Дніпровського КЕУ №97 від 08 вересня 2023 року про який йдеться в преамбулі наказу №24.

12.12.2023 року т.в.о. начальника Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) старший лейтенант ОСОБА_7 надіслав ОСОБА_1 лист від 12.12.2023 року за №523/642, в якому просив надати наказ, розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) згідно якого начальник юридичної служби працює дистанційно, у зв`язку з його відсутністю в акті прийому-передачі справ і посади начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 (району).

12.12.2023 року ОСОБА_1 у відповідь на лист №523/642 повідомив відповідачу про наявність ознак дистанційної роботи начальника юридичної служби ІНФОРМАЦІЯ_6 району ОСОБА_1., повідомив відповідачу про наявність ознак прямої та непрямої дискримінації у сфері праці по відношенню позивача, в тому числі в частині оплати його праці. Позивач закликав відповідача в подальшому до недопущення таких, з цією метою, просив вжити всіх вичерпних заходів.

13.12.2023 року старший лейтенант ОСОБА_5 листом №523/644 повідомив, у відповідності до обов`язків керівника установ, визначених наказами МОУ та статутом ЗСУ за період перебування у визначеному Вами місці дистанційної роботи без розпорядження та наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) він, як керівник відповідає за дотримання правил трудового розпорядку, за життя та здоров`я підлеглих в робочий час. Просив позивача перебувати на робочому місці за адресою: місто Черкаси, вулиця Надпільна, 220. На вимогу наказу Дніпровського КЕУ №30 від 06.06.2023 року, було складено АКТ від 23 06.2023 року стану наявності та використання фондів та земель оборони, автомобільної техніки, укомплектованості особовим складом, матеріальними засобами, бойової та мобілізаційної готовності, служби військ та охорони державної таємниці Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району), зафіксовано постійне місце дислокації ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) на фондах КЕВ місто Черкаси за адресою: місто Черкаси, вулиця Надпільна, будинок 220. Для постійного листування та у відповідності до укладеного договору здійснення розрахунково-касового обслуговування ГУ ДКСУ у Луганській області начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) визначена адреса місто Черкаси, вулиця Надпільна, будинок 220. Просив дотримуватися правил трудового розпорядку ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) затверджених наказом ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) від 05.05.2017 №1. Повідомив, що що не порушує мінімальні соціальні гарантії позивача. Просив здійснювати листування та надсилати запити, доповіді та інші документа на офіційно зареєстровану електрону пошту ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) .

14.12.2023 року старший лейтенант ОСОБА_5 листом №523/647 надіслав ОСОБА_1 на підписання розроблену (оновлену) посадову інструкцію.

19.12.2023 року позивач у відповідь на №523/644 від 13.12.2023 та на №523/647 від 14.12.2023, зазначив, що місце дистанційної роботи начальника юридичної служби ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) ОСОБА_1 географічно не визначене та правила трудового розпорядку на нього не поширюються, місце знаходження ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) зазначене на окупованій російською федерацією території України. Позивач запитав у відповідача: надати на ознайомлення особову справу (відскановану) працівника ЗСУ, начальника юридичної служби ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) ОСОБА_1; надати довідку в порядку ст.49 КЗпП України, усунути та не допускати в майбутньому порушення трудових прав начальника юридичної служби ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) ОСОБА_1 та не перешкоджати виконанню ним його посадових обов`язків. Надати раніше запитувані в інших листах/повідомленнях документи.

Відповідно до наказу №1 від 05.01.2024 року т.в.о. начальника Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) старшого лейтенанта ОСОБА_8 та наказу начальника Дніпровського КЕУ від 29.12.2023 року за №184, який керуючись розпорядженням командувача угрупування сил і засобів логістичного забезпечення ЗСУ від 29.12.2023 №370/ПУ/8286дск вирішив перемістити та розмістити ІНФОРМАЦІЯ_7 (району) за адресою: 49005, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Чернишевського, будинок 2а та за цією ж адресою наказує перемістити та розмістити особовий склад. Дані накази були доведені до відома позивачу.

Позивач електронним листом від 09.01.2024 року, надав свої заперечення на наказ від 05.01.2024 року за №1 та зазначав про наступне: «Наказ т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) #1 від 05.01.2024 суперечить положенням унормованих наказом МОУ від 16.07.1997 #300, зокрема пункту 5.1.10. Органом управління - командуванням Дніпровського КЕУ є командувач КСЛ ЗСУ, від так компетенції переміщувати ІНФОРМАЦІЯ_7 (району) з одного місця на інше у командувача угруповання сил і засобів логістичного забезпечення Збройних Сил України відсутні. Відповідно до згаданого вище пункту 5.1.10. основою для зарахування на забезпечення військових частин і з`єднань, які передислоковуються (перебазовуються) з одного пункту в інший, є: наказ (директива) командування про передислокацію(перебазування); атестати, видані вищим, в порядку підпорядкованості, органом з колишнього місця дислокації (базування); копії останніх звітів, завірених вищими органами. Основою для зарахування на забезпечення підрозділів, окремих команд та окремих військовослужбовців є атестат і документ про відрядження. Враховуючи зазначене вище, не було надано вичерпного обсягу належних документів які могли б бути підставою вважати, що ІНФОРМАЦІЯ_9 (району) передислоковується (переміщується).

Відповідно до наказу №03 від 26.01.2024 року т.в.о. начальника Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) старшого лейтенанта ОСОБА_8 , ОСОБА_1 було зобов`язано доповідати Дніпровському КЕУ двічі на місяць у строк до 15 та 30 числа інформувати на електронну адресу Дніпровське КЕУ про прийняття Командувачем Сил логістики Збройних Сил України погодження про не оскарження судових рішень.

Листом від 08.02.2024 року №523/49 за підписом майора ОСОБА_6 ОСОБА_1 повідомлено, що наказом начальника Дніпровського квартирно-експлуатаційного управління №184 (по адміністративно-господарській діяльності) від 29.12.2023 року місцем Сєвєродонецької квартирно-експлуатаційної частини (району) (ЄРДПОУ 26614952) дислокації визначено м. Дніпро. Позивачу запропоновано в термін до 09 год. 00 хв. 19.02.2024 року, прибути до місця знаходження установи за адресою: АДРЕСА_3 , для подальшого виконання своїх посадових обов`язків. У разі неможливості прибути у встановлений термін з поважних причин, або відмови від подальшого продовження трудових відносин просив повідомити на офіційну електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 (району) ІНФОРМАЦІЯ_2 , або засобами зв`язку за допомогою месенджерів Viber, WhatsApp, Telegram на номер мобільного зв`язку НОМЕР_1 .

16.02.2024 року ОСОБА_1 на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 (району) було направлено лист, в якому він повідомив, що не вважає наказ начальника Дніпровського квартирно-експлуатаційного управління про переміщення ІНФОРМАЦІЯ_4 (району) до міста Дніпро, належним розпорядчим документом, який визначає факт переміщення ІНФОРМАЦІЯ_4 (району) до міста Дніпро, в зв`язку з тим, що видача наказів про зміну місця розташування та переміщення ІНФОРМАЦІЯ_4 (району) знаходиться в компетенції Командування сил логістики ЗСУ. також зазначив, що трудові відносини, що склалися між ІНФОРМАЦІЯ_3 (району) та ОСОБА_1 - начальником юридичної служби, мають ознаки дистанційної роботи, визначив для себе можливість здійснювати виконання покладених на нього посадових обов`язків, знаходячись поза робочим приміщенням або територією розташування ІНФОРМАЦІЯ_3 (району), з можливістю визначати розклад робочого часу на власний розсуд, без дотримання правил внутрішнього розпорядку.

Відповідно до акту № 2 від 19.02.2024 року, акту № 3 від 20.02.2024 року, акту № 4 від 21.02.2024 року, акту № 5 від 22.02.2024 року, акту № 6 від 23.02.2024 року, акту № 7 від 26.02.2024 року про відсутність на робочому місці, працівник ЗСУ ОСОБА_1 , начальник юридичної служби був відсутній на роботі весь робочий час без попередження відсутності та без поважних причин з 09:00 по 18:00 год.

27.02.2024 року т.в.о. ІНФОРМАЦІЯ_3 (району) майором ОСОБА_13 було спрямовано листа вих. № 529/67 на адресу позивача, з пропозицією надати відомості про поважні причини відсутності на робочому місці в період з 19.02.2024 року по 23.02.2024 року, а також про бажання продовжити трудові відносини з ІНФОРМАЦІЯ_3 (району) на посаді начальника юридичної служби, в зв`язку зі змінами в умовах праці. (а.с.140, 207, том 1)

Відповідно до, акту № 8 від 27.02.2024 року, акту № 9 від 28.02.2024 року, акту № 10 від 29.02.2024 року про відсутність на робочому місці, працівник ЗСУ ОСОБА_1 , начальник юридичної служби був відсутній на роботі весь робочий час без попередження відсутності та без поважних причин з 09:00 по 18:00 год.

Листом від 29.02.2024 року позивач повідомив, що згоду на припинення трудових відносини з ІНФОРМАЦІЯ_3 (району) , в зв`язку зі зміною умов праці, не надає, тобто бажає продовжити трудові відносини, але про наявність поважних причин відсутності на робочому місті в період з 19.02.2024 року по 29.02.2024 року , або бажанні прибути до робочого місця в інший термін, відомостей не надав, пославшись на зміст попереднього листа від 16.02.2024 року.

29.02.2024 року т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (району) майором ОСОБА_6 було видано наказ за №07, яким ОСОБА_1 , начальника юридичної служби ІНФОРМАЦІЯ_6 (району) було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

29.02.2024 року т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (району) майором ОСОБА_6 було видано наказ за №08 про оголошення догани ОСОБА_1 , начальнику юридичної служби ІНФОРМАЦІЯ_6 (району).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, зазначив, що трудові відносини, що склалися між ІНФОРМАЦІЯ_3 (району) та ОСОБА_1 не мають ознак дистанційної роботи, оскільки в матеріалах справи відсутній наказ чи розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 (району), згідно з якого начальник юридичної служби працював дистаційно, в січні 2024 року позивачу було доведено наказ про переміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 (району) до м. Дніпро та розміщення установи за адресою АДРЕСА_2 , та листом від 08.02.2024 року за вих. №523/48 ОСОБА_1 було доведено про необхідність прибути на його робоче місце до міста Дніпро, адреса проспект Д. Яворніцького, буд. 36, для продовження виконання службових обов`язків.

Заявляючи про незгоду з оскаржуваним рішенням, апелянт в якості одного з доводів для скасування рішення зазначав те, що в резолютивній частині суд неправильно вказав місцезнаходження відповідача, оскільки зазначив м. Дніпро, в той же час як згідно ЄДРПОУ відповідач зареєстрований у м. Сєвєродонецьк Донецької області.

Дані твердження не можуть вважатися належним обґрунтуванням для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до даних ЄДРПОУ відповідач дійсно зареєстрований у м. Сєвєродонецьк. У той же час наразі вказане місто є окупованою територією, що вочевидь призводить до неможливості фактичного знаходження відповідача за місцем реєстрації.

При цьому в ході розгляду справи судом було встановлено, що наразі ІНФОРМАЦІЯ_10 (району) фактично знаходиться в м. Дніпрі, що і було зазначено судом.

Окремо апеляційний суд зважає на те, що відповідно до ст.4 ЦПК України, судовому захисту, в тому числі і в суді апеляційної інстанції, підлягають оспорювані, порушені, невизнані права, свободи та інтереси учасників справи.

Вочевидь незрозумілим є питання, яким чином зазначення фактичного місцезнаходження відповідача, а не його юридична адреса на окупованій території, порушує права, свободи та інтереси апелянта, а лише це могло б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення за його апеляційною скаргою.

Наступним доводом апелянта є твердження про безпідставність прийняття рішення про переміщення фактичної дислокації відповідача до м. Дніпро, а також посилання на неналежність з точки зору апелянта, врегулювання даного питання відповідачем.

Дані твердження також не можуть бути прийняті судом у якості підстави для скасування чи зміни судового рішення.

У ході розгляду справи судом першої інстанції належним чином було встановлено факт переміщення місця фактичного знаходження відповідача до м. Дніпра. Дана інформація була належним чином доведена позивачу його безпосереднім керівництвом, як і вимога прибути на робоче місце до м. Дніпра в достатній і розумний строк або повідомити керівництво про незгоду з переведенням у інше місто та припинення у зв`язку з цим трудових відносин.

Натомість як було встановлено в ході розгляду справи, позивач самостійно вирішив для себе, що йому було встановлено дистанційну форму роботи, хоча жодних документів на підтвердження даної позиції в ході розгляду справи здобуто не було.

Також позивач стверджує про неналежне вирішення питання про зміну місцезнаходження ІНФОРМАЦІЯ_10 (району), оскільки вважає, що таке рішення має бути ухвалене іншим органом.

Відповідно до встановленої ст.204 ЦК України презумпції чинності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому предметом розгляду даної справи є трудові правовідносини сторін і жодним чином в рамках цієї справи не може вирішуватися питання належності чи неналежності зміни місця дислокації ІНФОРМАЦІЯ_5 (району), оскільки це питання не входить до предмету розгляду справи.

З даного приводу жодного судового рішення, зокрема щодо оскарження зміни місцезнаходження відповідача або процедури вирішення даного питання, надано не було. Зважаючи на наведене, вищевказані доводи апелянта не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Не можуть бути прийняті судом і твердження апелянта щодо того, що роботодавцем неналежним чином було зафіксовано факт відсутності його на роботі з 19.02. по 24.02.2024 року.

Зокрема апелянт зазначає про те, що представлені роботодавцем акти фіксують відсутність його на робочому місці, в той час як мало бути встановлено відсутність його на роботі.

У своїй позиції апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 16.01.2018 року у справі №235/1954/16, відповідно до якої відсутність працівника у своєму кабінеті не може вважатися відсутністю на роботі без поважних причин якщо характер роботи, яку він виконує, не пов`язаний з його перебуванням на конкретному робочому місці. Дана правова позиція не може бути застосована в даній справі, оскільки мала предметом розгляду ситуацію, коли працівник не перебував на робочому місці, однак виконував робочі функції поза межами кабінету саме у зв`язку з характером тих дій, які він здійснював.

При цьому саме працівник має зазначити чому він не знаходився на робочому місці, де він був і у зв`язку з чим. Саме для цього законом встановлена процедура отримання пояснення від працівника перед вирішенням питання про наявність чи відсутність підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Зазначене стосується і оцінки поважності причин відсутності працівника на роботі.

У даному випадку позивач на вимогу роботодавця не надав належного обґрунтування поважності причин відсутності на роботі, не зазначив про те, що у вказані дати не перебував на робочому місці саме у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, які за своїм характером можуть здійснюватися виключно поза межами робочого місця.

При цьому постановою Верховного Суду від 15.10.2024 року у справі №537/1348/22 Верховний Суд зробив висновок про те, що відсутність працівника на роботі свідчить факт відсутності його на робочому місці, який зафіксований відповідними актами, що і було зроблено у даному випадку.

Окремо апеляційний суд зважає на те, що відповідно до ч. 1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, які визнані і не заперечуються сторонами.

У даній справі позивач жодним чином не тільки не заперечує, але й підтверджує той факт, що в період з 19.02.2024 року по 23.02.2024 року не перебував на робочому місці у м. Дніпрі.

Не зазначає він і жодної обставини, яка б давала підстави вважати, що у вказаний період виконував роботу, яка за своїм характером могла здійснюватися виключно поза межами місцезнаходження ІНФОРМАЦІЯ_5 (району).

Решта доводів апелянта фактично зводиться до незгоди з висновком суду першої інстанції , повторюють його позицію, висловлену в суді першої інстанції , якій суд дав належну правову оцінку, з якою в повній мірі погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько