Дата документу 26.02.2025 Справа № 335/5589/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/5589/24 Головуючий у 1-й інстанції: Кононенко І.О.
Провадження №22-ц/807/473/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кухаря С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Працевитого Геннадія Олександровича на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В обґрунтування заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув її цивільний чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після отримання важких поранень під час захисту батьківщини. ОСОБА_1 зазначала, що з ОСОБА_2 проживала однією сім`єю як чоловік та жінка більше 30 років. Вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя. Під час мобілізації ОСОБА_2 зазначив її як дружину при заповненні анкети про прийняття на службу. Після поранення чоловіка здійснювала за ним догляд в медичних закладах, факт спільного проживання також підтверджується й свідками та довідкою сільської ради. Саме заявницю, як дружину повідомили про факт смерті ОСОБА_2 /, оскільки останній під час мобілізації вказав ОСОБА_1 , як свою дружину. Лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 також було видане заявниці.

Після смерті чоловіка ОСОБА_1 звернулась до обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на призначення та отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону № 2011-Х11, яка виплачується у разі загибелі військовослужбовця, особі, яка вважає себе членом сім`ї такого військовослужбовця, проте не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, а також не відноситься до інших груп осіб, яким законом надано таке право. Однак, їй було відмовлено у зв`язку із відсутністю документів, які б підтверджували шлюбні зв`язки.

З огляду на вищевикладене ОСОБА_1 була вимушена звернутись до суду із вказаною заявою, в якій просила суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 1993 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2024 року у задоволені заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Працевитий Геннадій Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи містять достатньо доказів проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та введення спільного господарства. В матеріалах справи містяться наступні докази: довідка Приморської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області від 27 квітня 2023 року № 154,в якій зазначено, що ОСОБА_1 проживала у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 ; свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у цивільному шлюбі. Випискою з карткового рахунку відкритого у АТ «ПриватБанк» вбачається, що картка ОСОБА_1 як додатковий електронний платіжний засіб була приєднана до карткового рахунку ОСОБА_2 . В порушення статей 227, 228 ЦПК України, судом першої інстанції ОСОБА_1 не було надано право на вступне слово та не були заслухані її пояснення та суд одразу перейшов до допиту свідків, чим порушено норми процесуального права, зокрема, заявником не було надано можливості пояснити суду, що інші докази залишились на тимчасово окупованій території України у м. Приморськ, оскільки ОСОБА_1 змогла виїхати з окупації у м. Дніпро 26 травня 2022 року без будь-яких особистих речей, маючи при собі лише свій паспорт громадянина України.

Міністерство оборони України в особі представника Застеби А.В. надало пояснення за змістом яких, представник просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Представник вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, суд вірно визначився із предметом спору, нормами права, які підлягають застосуванню та на підставі встановлених обставин дійшов до обґрунтованого висновку.

Інші заінтересовані особи по справі відзиву на апеляційну скаргу не надали, проте у відповідності до норм статті 360 ЦПК України це не заважає розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами справи.

Відповідно до довідок про доставку електронного документа Міністерство Оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлені про апеляційний розгляд через систему «Електронний Суд» (а.с.173,177).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки Міністерство Оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справу, Міністерство Оборони України реалізувало своє право на викладення відповідних аргументів у додаткових поясненнях, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Міністерства Оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомлені.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі відповідає.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції надавши правову оцінку поданим заявницею доказам спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства, наявності спільного побуту та спільного бюджету, виснував про відсутність підстав вважати, що між заявницею та ОСОБА_2 існували відносини, притаманні подружжю, у період з 01 січня 2004 року по 31 березня 2023 року.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 видане Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стан у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть 753 (а.с.8).

Згідно довідки військової частини НОМЕР_2 від 30 квітня 2022 року №8614 солдат ОСОБА_2 , перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , відповідно до Указу Президента України про загальну мобілізацію №69/2022 від 24 лютого 2022 року (а.с.15,15 зворот).

Згідно довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) військової частини НОМЕР_2 від 28 грудня 2022 року № 9674, солдат ОСОБА_2 12 травня 2022 року отримав поранення під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони Батьківщини (а.с.9 зворот).

Відповідно до відпускного квитка Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 16 червня 2022 року №289, солдата ОСОБА_2 звільнено за станом здоров`я, АДРЕСА_2 , терміном на 30 діб, з 16 червня 2022 року по 15 липня 2022 року. Після закінчення строку відпустки солдат ОСОБА_2 зобов`язаний з`явитися до місця служби у військову частину НОМЕР_2 16 липня 2022 року (а.с.10).

Відповідно до довідки Загального некомерційного підприємства Запорізького регіонального фтизіопульмонологічного клінічно лікувально-діагностичного центру Запорізької обласної ради № від 21 квітня 2023 року, ОСОБА_2 , 1965 ркоу народження, який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , перебував на стаціонарному лікуванні в Влт 2 (ВАІТ) відділенні КНП «Запорізького регіонального ФКЛДЦ-ЗОР» з 06 квітня 2023 року по 10 квітня 2023 року, помер у стаціонарі ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

Згідно довідки Приморської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області від 27 квітня 2023 року №154 ОСОБА_1 проживали у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 в АДРЕСА_3 , протягом 30-ти років (а.с.21).

Заявником також, додані фотографії ОСОБА_2 а також фотографії з його похорон (а.с.82-89).

Відповідно до відповіді №603033 від 22 травня 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Апаллоновою Ю.В. 22 травня 2024 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 02 грудня 2019 року (а.с.25).

Заявником додано договір оренди квартири від 10. квітня 2024 року згідно якого ОСОБА_1 орендує квартиру у ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_4 (а.с.7).

Окрім того, судом першої інстанції допитані свідки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що має добросусідські відносини з ОСОБА_1 , остання проживала з чоловіком ОСОБА_2 приблизно 20 років, а точніше з 2004 року, свідок неодноразово була у них в квартирі, в якій вони проживали та неодноразово бачила їх разом, їй було відомо, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 купляли квартиру, а пізніше переїхали до будинку померлого батька ОСОБА_1 , робили разом ремонт, купували будівельні матеріали.

Свідок ОСОБА_4 повідомила суду, що знаходиться у дружніх відносинах з заявницею з 2003 року. Заявниця та померла особа, щодо якої встановлюється факт, проживали разом, свідок ходила до них в гості, ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 вели спільне господарство, оскільки проживали разом в одному будинку та мали близькі відносини.

Свідок ОСОБА_5 показав суду, що має добросусідські відносини з заявницею, приблизно з 2006 року заявниця проживала разом з померлим, як з цивільним чоловіком, який з 2014 року проходив військову службу, свідок бачив їх разом у дворі, приблизно два рази на тиждень вони проживали спільно в багатоквартирному будинку.

Вказані покази свідків викладені в рішенні суду, а також містяться на технічному записі судового засіданні.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи

Про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 643/14985/18-ц (провадження № 61-14325св19) вказано, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, в необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. З точки зору закону під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 судом першої інстанції не витребувалась, заявниця ОСОБА_7 до суду першої інстанції її не надавала, тому судом першої інстанції не було встановлено наявності спору про право, у зв`язку з чим справа була обґрунтовано розглянута в порядку окремого провадження.

Звертаючись до суду із цією заявою, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, вказуючи, що з 1993 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 проживала разом з ОСОБА_2 , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вказувала, що встановлення цього факту надасть їй можливість на призначення та отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-Х11 від 20 грудня1991 року виплачується у разі загибелі військовослужбовця, особі, яка вважає себе членом сім`ї такого військовослужбовця, проте не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, а також не відноситься до інших груп осіб, яким законом надано таке право ( батьків загиблого (померлого), військовослужбовця або утриманців загиблого (померлого) військовослужбовця).

Відповідно до статті 41 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-Х11 виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі ( смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні ( або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків у військовому резерві здійснюється у порядку і на умовах, військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з п. 1, п.1, п. 2 ст. 16 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-Х11 від 20 грудня1991 року одноразова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні( або перевірочні) та спеціальні збори, чи для проходження служби у військовому резерві, гарантована державою виплата, що здійснюється особами, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається та виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 Закону України № 2011-Х11 право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого ( померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста ( особу звільнену з військової служби, смерті якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 554/8629/17 (провадження № 61-3012св21).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

ОСОБА_1 в заяві зазначає, що з ОСОБА_2 постійно спільно проживала саме з 1993 року мали спільний бюджет, харчування мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, ремонті, проте належних та достовірних доказів на підтвердження цих обставин суду не надала.

Заявницею не надано до суду платіжних інструкцій чи виписок з банківських карток, які б могли свідчити, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 купували разом техніку, меблі, робили ремонт у спільному житлі, разом проводили час.

На підтвердження своїх доводів заявниця надала до суду першої інстанції письмові докази, зокрема: фотокартки; копії медичних документів про стан здоров`я ОСОБА_2 . Проте вказані докази лише підтверджують наявність у ОСОБА_1 вказаних документів відносно ОСОБА_2 та жодним чином не підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, ведення спільного господарства та наявності між заявницею та загиблим близьких стосунків. Фотокартки надані ОСОБА_1 зображають лише померлого, спільних фото заявниці з померлим надано не було.

Також за клопотанням заявниці в суді першої інстанції допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , втім їх покази розцінювати, як беззаперечний доказ факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю не можна.

Зазначені покази свідків мають лише узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту проживання сторін разом та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю у розумінні статті 3 СК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 у військовій частині вказав її як дружину не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції та записані тільки зі слів самої ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції вірно було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за різними адресами та навіть у різних населених пунктах.

Надана до суду довідка Приморської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області не містить жодної змістовної інформації на підтвердження достовірності даної інформації.

До суду не надано банківських виписок, які б могли свідчити про матеріальну підтримку один одного як подружжя, або про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільний бюджет.

Також слід зауважити, що відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень міститься постанова Приморського районного суду Запорізької області від 01 квітня 2019 року у справі №326/397/19 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КупАП України, в якій зазначено, що він неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , проживає за адресою АДРЕСА_6 .

Твердження заявниці, що саме вона безпосередньо перебувала з ОСОБА_2 у медичних закладах не мають підтвердження та жодним чином не підтверджують саме факту спільного проживання, ведення господарства та наявності у заявниці з загиблим стосунків як чоловіка та жінки.

Твердження ОСОБА_1 , що саме вона є одержувачем лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 не може бути свідченням наявності у останньої з загиблим стосунків як чоловіка та дружини протягом 30-ти років, а лише свідчать про факт організації поховання.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 ( провадження № 61-5296 св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц( провадження № 61-11607 св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц ( провадження № 61-44641 св18), від 12 листопада 2020 року у справі № 822/630/17, від 02 квітня 2020 року у справі № 357/13948/16-а.

Отже, як вбачається з заяви ОСОБА_1 та наданих нею доказів не можна дійти висновку про наявність спільних обов`язків саме як подружжя, тому судом першої інстанції вірно встановлено, що проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ведення ними спільного господарства не підтверджені належними доказами.

Апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги є неспроможними, адже матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які стали б підставою для встановлення факту проживання ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_2 однією сім`єю.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, правомірно зазначивши, що заявниця не надала до суду передбачених статтями 77, 78 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження доводів своєї заяви.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні суду першої інстанції , питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Висновки суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявниця у апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, вони зводяться до переоцінки доказів, а також незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду та не дають підстав вважати, що судом було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Працевитого Геннадія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 28 лютого 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кочеткова І.В.Кухар С.В.