Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1376/19 Головуючий у 1-й інст. Шалота К.В.
Категорія 10 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/1376/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання заповіту недійсним, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_1 - адвоката Косигіна Сергія Вікторовича, на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 1 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шалоти К.В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У встановлений законом строк він прийняв спадщину, до складу якої входить 5/9 частин квартири АДРЕСА_1 . Співвласниками даної квартири є відповідачі, які не визнають його право на спадкування цього майна й не надають йому правовстановлюючі документи на цю квартиру.

Наголошує на тому, що розмір належної ОСОБА_4 частки у спірній квартирі встановлений постановою Апеляційного суду Житомирської області від 27 грудня 2017 року у цивільній справі №296/1270/12.

Оскільки відповідачі чинять йому перешкоди у реалізації спадкових прав, він позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом й змушений звернутися до суду.

Таким чином, просив визнати за ним право власності на 5/9 частин вказної квартири.

ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що у жовтні 2006 року набула право власності на частку у спірній квартирі в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_5 .

Вказує, що ОСОБА_1 не має права на спадкування майна ОСОБА_4 , оскільки він не підписував вказаний заповіт. Ця обставина підтверджується тим, що у тексті заповіту відсутня ідентифікація особи заповідача, а також ідентифікація особи, на ім`я якої складений заповіт, зазначено інші відомості про місце проживання та ідентифікаційний код ОСОБА_4 , ніж ті, які існували за його життя.

Також звертає увагу на ту обставину, що у свідоцтві про народження ОСОБА_4 по батькові зазначено « ОСОБА_6 ». Водночас, у тексті заповіту по батькові заповідача вказано « ОСОБА_6 ».

Таким чином, ОСОБА_3 просила визнати недійсним заповіт від 7 вересня 2006 року, посвідчений від імені ОСОБА_4 приватним нотаріусом Кузьміною Л.Л.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 1 лютого 2024 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Косигін С.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/9 частин кварири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітм після смерті ОСОБА_4 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 , будучи спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права, оскільки відповідачі не надають йому правовстановлюючий документ на вказану квартиру. Внаслідок цього нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Отже, неможливість оформлення права на спадщину у нотаріальному порядку зумовила його звернення до суду з даним позовом, адже за таких обставин він може реалізувати право на спадщину лише у судовому порядку.

Звертає увагу на відсутність рішення суду у даній справі як акта правосуддя у розумінні положень цивільного процесуального законодавства. Вказана обставина підтверджується тим, що суд не видалявся до нарадчої кімнати для ухвалення рішення у цій справі, й, власне, саме рішення не було проголошене у відповідності до вимог ЦПК України.

Стверджує, що у спірних правовідносинах права відповідачів жодним чином не порушені, адже вони не є спадкоємцями майна ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга також було подана ОСОБА_3 , в якій вона, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні її зустрічною позову та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов.

Зокрема, зазначає, що про зміст ухваленого рішення у справі №296/1376/19 їй стало відомо 1 червня 2024 року із тексту, оприлюдненого в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

На її думку, до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Кузьміної Л.Л. 7 вересня 2006 року прийшла інша людина, а не ОСОБА_4 , та з документами, які не належали ОСОБА_4 , а саме: з іншим ідентифікаційним номером, й з наявністю усіх пальців на руці, що підтверджується каліграфічним почерком в тексті заповіту, в той час, коли у ОСОБА_4 були втрачені пальці правої кисті внаслідок травмування правої руки на циркулярному станку й у зв`язку із цією вадою ОСОБА_4 втратив своє вміння ставити каліграфічний підпис.

Призначена у справі судово-почеркознавча експертиза, за результатом проведення якої складено висновок експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №659-Е від 11.05.2023, не може підтверджувати факт підписання оспорюваного заповіту співвласником квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 .

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що експерт має право самостійно визначати обсяг вільних зразків підписів, із масиву тих, що надано судом на дослідження.

3 21 підпису в 21 документі судовим експертом досліджувалось лише 4 документа із вільними зразками: в одному випадку - підпис, а в інших випадках - текстові записи прізвища заповідача, й відтак досліджено лише зразки № 3,17,19,21.

Звертає увагу суду на те, що судовим експертом Г.Е.Сех досліджувався текстовий запис « ОСОБА_4 » із документа № 20 Розписка від 11.02.2007 року, а не зразок підпису в документі № 20 Розписка від 11.02.2007 року. Судовим експертом Г.Е.Сех було вирвано із текстового запису прізвища з ініціалами заповідача лише саме прізвище й при цьому два інціали : останні літери «С. Д.» - були вирізані із порівняльного зразка, й при цьому не досліджено самого власне підпису заповідача в цьому документі.

Таким чином, судовий експерт порушила вимоги норми абзацу четвертого пункту 2.3 розділу ІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень в редакції Наказу Міністерства юстиції № 451/5 від 02.02.2023 року.

Загальновідомо, що експертизу судовий експерт проводить, досліджуючи лише оригінали документів. Проте цю вимогу законодавства було порушено судовим експертом при дослідженні підпису ОСОБА_4 з документа Свідоцтво про звільнення від військового обов`язку серії НОМЕР_1 від 04.05.1956 року, тому що в матеріалах справи цей документ є лише у вигляді ксерокопії- з метою порівняння динаміки змін зразків підписів відносно часу їх виконання.

Крім того, судовий експерт мала можливість ознайомитися з медичними документами, виданими на ім`я ОСОБА_4 та процесуальними документами, які свідчать, що напередодні складення оспорюваного заповіту на ім`я ОСОБА_1 , а саме: 06.09.2006 року, ОСОБА_4 звертався до Житомирського обласного наркодиспансеру з метою лікування, тому що він мав значні проблеми зі станом свого здоров`я, що було наслідком постійного зловживання ним алкоголем у надмірній кількості.

Отже, висновок судової почеркознавчої експертизи № 659-Е від 11.05.2023 року, виконаної Львівським науково - дослідним інститутом судових експертиз, є необґрунтованим та викликає сумніви в його правильності, а також суперечить іншим матеріалам справи. Судовий експерт в процесі проведення досліджень не вивчала довжину протяжності елементів підпису у вільних зразках підпису ОСОБА_4 та не порівнювала їх з такими ж елементами підпису, в оспорюваному заповіті від 07.09.2006 року, номер в реєстрі № 1849. Вільні зразки текстових записів і підписів ОСОБА_4 , які досліджувались експертом Г.Е.Сех,, а саме: № 3,17,19,21 - на сторінці № 7, рис. № 3 почеркознавчої експертизи № 659-Е від 11.05.2023 року, зображені в збільшеному вигляді, на відміну від підпису в оспорюваному заповіті. Зазначена маніпуляція погіршує реальне сприйняття довжини протяжності окремих елементів підпису ОСОБА_4 , а також дійсну величину всіх літер, які наявні у цьому підписі.

Зауважує, що переважна більшість вільних зразків підпису ОСОБА_4 взагалі не досліджувалась, дослідження було здійснено вибірково та упереджено.

Відтак висновок почеркознавчої експертизи № 659-Е від 11.05.2023 року є необґрунтованим.

Крім того, супровідний лист Львівського НДІСЕ до Висновку почеркознавчої експертизи № 659-Е від 11.05.2023 року не підписаний в.о. директора Львівського НДІСЕ Наталією Сеник.

На її думку, підпис у заповіті від 07.09.2006 року від імені заповідача, який посвідчено приватним нотаріусом Кузьміною Л.Л., а також текстовий запис від імені заповідача, вчинено не її родичем ОСОБА_4 , а іншою особою. Ці доводи підтверджуються і фактом істотної відмінності підпису ОСОБА_4 на його заяві від 14.08.2002 року, який повинен був досліджуватися експертом, тому що знаходиться в матеріалах справи, однак експертом до уваги і дослідження не був прийнятий. Експерт досліджував лише ті зразки підпису, які обрав на власний розсуд та обрав необґрунтовано. Переконана, що заповіт від 07.09.2006 року № 1849 є недійсним у зв`язку із невідповідністю волевиявлення ОСОБА_4 , якому належить частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , змісту підписаного замість заповідача іншою особою заповіту та з підстав невідповідності цього одностороннього правочину вимогам законодавства.

Заповіт підписано особою, яка мала інший ідентифікаційний податковий номер, а тому існують правові підстави для визнання цього заповіту недійсним. Незважаючи на це, ОСОБА_1 намагається заволодіти чужим майном на підставі оспорюваного заповіту.

Зауважує, що близько та часто спілкувалась із ОСОБА_4 і від нього знає, що стороннім людям він не мав наміру заповідати належне йому майно, а тому має об`єктивні підстави стверджувати, що ОСОБА_4 не звертався 7 вересня 2006 року до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Кузьміної Л.Л. особисто та не просив надати йому 7 вересня 2006 року послугу з посвідчення заповіту на належне йому нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 .

В тексті заповіту відсутня належна ідентифікації особи заповідача та ідентифікація особи, на ім`я якої вчинено заповіт.

Для перевірки таких фактичних обставин, які повинні були б бути покладені в основу рішення, у справі заявлялись клопотання про витребування від Головного управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області оригіналу пенсійної справи пенсіонера ОСОБА_4 , ід. код. НОМЕР_2 , який був зареєстрований і проживав в квартирі АДРЕСА_1 , та оригінали документів (відомості із підписами) стосовно щомісячної виплати пенсії ОСОБА_4 .

Проте у задоволенні клопотань про витребування письмових доказів від Головного управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області, від Житомирської державної нотаріальної контори, від Головного управління ДПС в Житомирській області судом безпідставно було відмовлено.

Таким чином, при виконанні судової почеркознавчої експертизи не було враховано зазначені факти.

Отже, заповіт від вересня 2006 року № 1849 як односторонній правочин, що повинен відповідати вимогам закону, нормам матеріального права, а саме: ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ст.1257 ЦК України, таким вимогам не відповідає, і, відповідно, має бути визнано недійсним через недодержання в момент його вчинення вказаних вимог.

При вирішенні питання про визнання заповіту недійсним необхідно враховувати, що якщо в заповіті є помилки або неточності, які суперечать правилам вчинення правочину чи формі правочину, то такий заповіт може бути визнаний недійсним.

В зв`язку з тим, що заповіт від 7 вересня 2006 року № 1849 не відповідає вимогам закону, а саме укладений з істотними дефектами порядку його посвідчення і підтвердження особи заповідача, і особи, на користь якої складається заповіт, то відповідно до норм ст. ст. 8, 203, 215, 1257 Цивільного кодексу України такий правочин повинен бути визнаний недійсним і є таким з моменту його посвідчення та не дає права ОСОБА_1 на спадкування майна ОСОБА_4 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Косигін С.В., підтримали подану ними апеляційну скаргу, зазначивши, що заповіт був підписаний ОСОБА_4 , який не зловживав алкогольними напоями та мав намір й бажання скласти спірний заповіт.

Адвокат Косигін С.В. також звернув увагу на відсутність необхідності витребовувати спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , оскільки ця справа була досліджена в судовому засіданні під час вирішення спору у цивільній справі №296/1270/12-ц.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Левчук Т.В., не визнали доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , та вважають обґрунтованою апеляційну скаргу ОСОБА_3 .

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягаюь до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також племіннику ОСОБА_8 - та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Відділом приватизації державного житлового фондуЖитомирської міської ради 3 лютого 1995 року.

11 травня 1999 року ОСОБА_8 склала заповіт, відповідно до якого належну їй 1/3 частину вказаної квартири заповідала ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла. Після її смерті спадщину прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

4 липня 2002 року на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини від належної спадкодавцю частки спірної квартири ( 1/3 частка).

15 липня 2002 року ОСОБА_9 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину від 1/3 частки цієї квартири.

Однак, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2004 року, яке набрало законної сили 8 вересня 2004 року, вказані свідоцтва визнані недійсними.

Матеріали справи свідчать, що, окрім ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , до кола спадкоємців майна ОСОБА_8 також входила її мати ОСОБА_5 , оскільки на час смерті дочки вона була непрацездатною та мала право на обов`язкову частку у спадковому майні.

ОСОБА_5 після звернення до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини реалізувала своє спадкове право.

В судовому засіданні також встановлено, що 22 листопада 1994 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно з яким все належне їй майно заповідала дочці ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла. Після її смерті ОСОБА_3 у встановлений законом строк прийняла спадщину.

Як свідчать матеріали справи, 7 вересня 2006 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Л.Л. посвідчений заповіт, складений від імені ОСОБА_4 , відповідно до якого все належне йому майно він заповідав ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Постановою державного нотаріуса Першої житомирської державної нотаріальної контори від 21 жовтня 2011 року ОСОБА_10 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 у вз`язку з тим, що не були подані документи, які підтверджують право власності спадкодавця на це нерухоме майно та витяг з Реєстру прав власності на 4/9 частини вказаної квартири, а також у зв`язку з тим, що наявні арешти нерухомого майна, належного ОСОБА_4 .

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 2 червня 2014 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемності заповіту та визнання права власності на частину спірної квартири відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 27 грудня 2017 року вказане рішення суду скасоване в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 4/9 частини спірної квартири та ухвалено нове судове рішення,- про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

У решті рішення залишене без змін.

При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з того, що до участі у справі не залучено ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5 , та набула право власності на частину спірного нерухомого майна.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач за первісним позовом посилався на те, що всі обставини спірних правовідносин встановлені судом при вирішенні даної справи й відсутня необхідність витребовувати спадкову справу після смерті ОСОБА_4 .

Однак, при розгляді цивільної справи №296/1270/12-ц спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не була досліджена, а судом були витребувані лише копії спадкових справ після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

При цьому, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину за заповітом було відмовлено саме з процесуальних питань, у зв`язку з тим, що до участі у справі не залучено ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що обставини, які входять до предмета доказування у справах про спадкування, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі.

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до положень частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину ( частина третя статті 1296 ЦК України).

Оформлення спадщини це все ж таки позасудова процедура, а суди можуть втручатися в неї лише у разі неможливості оформлення спадщини в позасудовому порядку чи у разі, якщо наявний спір між спадкоємцями.

Пред`явлення вимоги про визнання права власності на спадкове майно є ефективним способом захисту у спадкових правовідносинах.

За раніше усталеною судовою практикою звертатися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування можливо було лише після винесення нотаріусом постанови про відмову в оформленні документів на спадщину. Суди відмовляли в задоволенні таких позовів із формулюванням, що вони передчасні. На даний час у судовій практиці немає такого безумовного підходу. Натомість суд повинен оцінити, чи дійсно є реальна можливість оформлення спадщини в позасудовому порядку.

Для встановлення даної обставини й перевірки наявності підстав для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, а також для з`ясування обсягу спадкового майна та кола спадкоємців необхідно було дослідити матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_4 .

Однак, такі докази відсутні в матеріалах справи, а суд позбавлений можливості самостійно збирати докази у зазначеній категорії справ.

Окрім того, зміст постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 жовтня 2011 року свідчить про те, що у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом було відмовлено ще й з тих підстав, що належне спадкодавцю майно обтяжене арештами.

Доказів того, що на даний час обтяження спадкового майна відсутні, суду не надано, що виключає можливість задоволення первісних позовних вимог.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що суд першої інстанції не видалявся до нарадчої кімнати та не проголошував рішення.

З даного приводу слід зазначити, що протокол судового засідання від 1 лютого 2024 року не містить інформації про видалення суду до нарадчої кімнати та проголошення рішення.

Однак, зазначені обставини не свідчать про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , оскільки за правилами частини третьої статті 376 ЦПК України таке порушення норм процесуального права не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Висновок суду про те, що первісний позов пред`явлений до неналежного відповідача, а саме до ОСОБА_2 , є помилковим, оскільки зазначення у первісній позовній заяві співвідповідачем « ОСОБА_2 », а не « ОСОБА_2 », вказує на наявність помилки при написанні по батькові співвідповідача, та не свідчить про пред`явлення позову до іншої особи, яка не є учасником спірних правовідносин.

Однак, такий висновок не призвів до ухвалення незаконного рішення, оскільки підставами для відмови у задоволенні первісного позову були саме наведені вище мотиви, які суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованими та вірними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки питання щодо підписання ОСОБА_4 спірного заповіту досліджувалося під час розгляду цивільної справи №2-91/10. При цьому, суд зазначив, що заповіт від 7 вересня 2006 року був складений відповідно до вимог чинного законодавства та за наявності вільного волевиявлення ОСОБА_4 , що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи від 19 липня 2010 року №1/678, проведеної експертами НДЕКЦ при УМВС України в Жиомирській області.

Окрім того, у справі, яка переглядається, за клопотанням ОСОБА_3 призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Згідно з висновком цієї експертизи №659-Е від 11 травня 2023 року підпис від імені ОСОБА_4 на спірному заповіті виконаний ОСОБА_4 .

Вказаний висновок не спростований в судовому засіданні, а доводи апеляційної скарги про те, що зазначена експертиза проведена з порушенням вимог законодавства, є безпідставними.

Суд також вірно зазначив про те, що написання по батькові заповідача (без апострофа чи з ним) чи неточності в зазначенні місця його народження, самі по собі не свідчать про недійсність заповіту.

Окрім того, під час розгляду цивільної справи №296/1270/12-ц суд встановив одночасне існування двох довідок фіскальної служби про присвоєння ОСОБА_4 двох різних ідентифікаційних номерів. При цьому, при посвідченні спірного заповіту нотаріус встановив особу заповідача на підставі паспортного документа.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Доводи апеляційних скарг є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_1 - адвоката Косигіна Сергія Вікторовича, залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 1 лютого 2024 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді :

Повний текст постанови складений 28 лютого 2025 року