Справа № 343/1070/24
Провадження № 22-ц/4808/244/25
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 05 грудня 2024 року під головуванням судді Лицура І.М. у м. Долина,

в с т а н о в и в:

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що на підставі рішення Долинського районного народного суду Івано-Франківської області від 20.02.1978 року в справі № 2-41/1978 житловий будинок, що знаходиться в с.Оболоння Долинського району Івано-Франківської області було розділено між його матір`ю ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_4 в рівних частках по за кожним.

В результаті цього житловий будинок складається з двох суміжних приміщень, які розташовані на одній земельній ділянці з спільним подвір`ям, що мають різні адреси: АДРЕСА_1 . В будинках є окремі лічильники на газ, воду та електроенергію. Він з матір`ю проживав за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідачка за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , якій згідно запису в погосподарській книзі № 11 за 2011-2015 роки виконавчого комітету Оболонської сільської ради, номер погосподарського обліку 0867.1, належав житловий будинок АДРЕСА_2 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 362483690 від 19.01.2024 року йому стало відомо, що відповідачці на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1250, виданого 13.12.2014 року державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Белей Е.І., на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_3 , а також земельна ділянка.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 373960556 від 11.04.2024 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 не зареєстровано.

Після прийняття спадщини відповідачка намагалася виселити його із зареєстрованого та фактичного місця проживання, однак рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2015 року в справі № 343/3177/14-ц в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено з тих підстав, що у нього відсутнє інше житло.

Під час його проживання в будинку відповідачка перешкоджала йому в користуванні житлом, викручувала пробки в електрощитку, перекривала подачу газу, а коли він поїхав з дочкою до сина в Польщу, заблокувала двері і до його будинку не було доступу.

Після повернення з Польщі у вересні 2023 року він намагався зайти в свій будинок, однак не зміг цього зробити через блокування дверей. Відповідачка не дає йому доступу до лічильників, без попередження від`єднала житло від газорозподільної системи. За даним фактом він викликав працівників поліції для проведення перевірки, але двері в будинку ніхто не відчинив.

Він фактично проживає в будинку з народження, тому між ним та цим місцем проживання виник родовий зв`язок, він оплачує всі комунальні послуги, доглядає за будинком та не чинить відповідачці перешкод у проживанні.

Тривалий час його проживання в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним йому в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому виселення його з житла є невиправданим втручанням в приватну сферу, порушенням його прав на повагу до житла. Вказані обставини стали причиною для звернення до суду з даним позовом.

Просив зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у користуванні будинком, що знаходиться в АДРЕСА_2 , шляхом вселення до вказаного будинку, передачі йому ключів від замків та розблокування дверей, приєднання до газопостачання будинку.

Рішенням Долинського районного суду від 05 грудня 2024 року відмовлено в задоволення позову.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що згідно з паспортними даними ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Відомості про зняття з реєстрації відсутні, будь-яке нерухоме майно для проживання у його власності відсутнє.

Позивач проживає за вказаною вище адресою з народження по теперішній час, оплачує комунальні послуги, доглядає за житлом, а також не створює перешкод у проживанні інших осіб у вказаному ним будинку, в тому числі відповідачці.

Відмова суду у задоволенні цього позову є не справедливою з урахуванням усіх обставин цієї справи,оскільки ОСОБА_1 стає безхатченком.

В оскаржуваному рішенні суду зазначено, що в позивачем не було надано доказів на підтвердження факту вчинення відповідачкою перешкод в користуванні житлом. Однак, позивачем надавалися докази у вигляді зафіксованих звернень до органів Національної поліції України, щодо фактів наявності таких перешкод. Відповідач не надала обґрунтованих заперечень щодо таких дій чи подій. Тобто судом не було враховано такі докази у справі.

Окрім того, судом зазначено, що у відповідності до Витягу з реєстру територіальної громади від 15 березня 2023 року позивач знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 15 березня 2023 року. Судом не в повній мірі досліджено обставини зняття з реєстрації позивача. Оскільки позивач заявляв, що не проводив зняття з реєстрації за вказаною адресою та згоди на це не надавав.

Суд також зазначив, що у відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 11 квітня 2024 року, об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 відсутній.

Водночас, на підтвердження наявності такого зареєстрованого об`єкту нерухомого майна позивачем надавалися відповідні докази зокрема рішення суду. Обставини відсутності зареєстрованого об`єкту нерухомого майна в офіційних реєстрах, також не були досліджені судом першої інстанції.

Апелянт вказує, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі, а тому виселення особи з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи та порушенням прав на повагу до житла.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Апелянт більше року не проживав і зараз не проживає у спірному будинку, що ним і його представником не заперечувалося.

Твердження апелянта про, що спірний будинок є єдиним житлом ОСОБА_1 , інстанції є безпідставними.

У позивача є родичі першого ступеня споріднення дочка ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 . Дочка проживає в Києві та має у своїй приватній власності квартиру, а син проживає та працює в Республіці Польща де позивач там проживав і працював. Отже, у позивача є родичі, які зобов`язані його утримувати і він з ними перебуває в хороших відносинах, тому жодним чином будинок ОСОБА_2 не є єдиним житлом позивача.

Позивачем не доведено того, що він оплачує комунальні послуги, доглядає за житлом, оскільки ним не долучено жодних належних та допустимих доказів.

Судом першої інстанції досліджено та надано належну правову оцінку кожному доказу, який є в матеріалах цієї справи.

Також, суд першої інстанції належним чином дослідив факт зняття апелянта з реєстрації, власницею домоволодіння ОСОБА_2 , яка має на це право, оскільки має усі належні правовстановлюючі документи.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 та його представник адвокатка Мороз І.І. яка приймала участь у справі в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 адвокатка Креховецька Н.М.вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження факту вчинення відповідачкою перешкод в користуванні житлом, а тому відсутні підстав для задоволення позову.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи таке.

Встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 362483690 від 19.01.2024, ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 85,0 кв. м., житловою - 52,3 кв. м., та земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,0696 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :01:010:0308 (а.с. 14).

Виготовлений 23.09.2019 ОКП «Івано-Франківське БТІ» технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, підтверджує, що вказаний житловий будинок знаходиться по АДРЕСА_3 та має загальну площу 85,0 кв. м., житлову - 52,3 кв.м. (а.с. 40-43).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07.11.2013 року, виданим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, мати сторін по справі ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 44).

Згідно довідки №30-ОБ Оболонського Старостинського округу Івано-Франківської області від 16.04.2024 виданої ОСОБА_1 про те, що згідно погосподарської книги №11 виконавчого комітету Оболонської сільської ради, Долинського району Івано-Франківської області за 2001-2005 роки житловий будинок був поділений на два домогосподарства: АДРЕСА_2 особовий рахунок № НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 особовий рахунок № НОМЕР_3 (а.с. 115).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори 13.12.2014 року, ОСОБА_2 успадкувала частку будинковолодіння по АДРЕСА_3 після смерті своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на іншу частку якого вона на той час вже мала, стала його єдиним одноосібним власником (а.с.45).

ОСОБА_1 є братом відповідачки ОСОБА_2 і на час смерті їхньої матері був зареєстрований та проживав в спірному будинковолодінні по АДРЕСА_3 .

У відповідності до Витягу з Реєстру територіальної громади № 2023/002235857 від 15.03.2023 року, ОСОБА_1 з 26.05.2006 по 15.03.2023 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , знятий з реєстрації 15.03.2023 року (а.с. 46).

Згідно рішення Долинського районного суду від 25 лютого 2015 року у справі 343/3177/14-ц вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації, у задоволенні якого було відмовлено (а.с. 16-17).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року в справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року в справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року в справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, cуд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), наведені такі правові висновки.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що між сторонами існує конфлікт з приводу користування житловим будинком, що підтверджується зверненнями позивача з відповідними заявами до поліції з приводу того, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні будинком в якому він проживав тривалий час і повинен проживати, оскільки іншого житла у нього немає.

Встановлено, що позивач з травня 2006 року зареєстрований та проживав в спірному будинку і знятий з реєстрації 15.03.2023. Відомостей про те, що за адресою АДРЕСА_3 проживають інші особи відповідачка не надала, тільки вказувала про наявність зареєстрованих осіб в будинку АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 своїми діями фактично позбавила ОСОБА_1 можливості доступу до будинку як єдиного місця його проживання, шляхом зміни замків до дверей будинку.

Судом враховано, що позивач з самого народження проживав у вищевказаному будинку як син співвласників цього будинку, тобто є і був членом їх сім`ї, як і відповідачка, яка є його рідною сестрою. За час його проживання в спірному будинку в с. Оболоння у нього сформований власний побут, коло знайомих з якими він постійно підтримує певні відносини.

Враховуючи тривалість і сталість проживання позивача у спірному будинку, а саме у його частині під номером АДРЕСА_3 , відсутність у нього іншого житла, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 чинить позивачу перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням, оскільки не дає йому доступу до житла. У позивача відсутні ключі від вхідних дверей до займаної ним частини будинку, що перешкоджає йому туди вселитися і надалі продовжувати проживати.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є доведеними. Відповідачку слід зобов`язати не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_1 будинком по АДРЕСА_3 , у якому він був зареєстрований і має право проживати, шляхом його вселення та передачі ключів від дверей будинку.

Щодо вимог позивача про усунення відповідачкою перешкод шляхом приєднання до газопостачання, то апеляційний суду не вбачає підстав для задоволення такої вимоги, оскільки така не підтверджена будь-якими доказами, які б стверджувати про вчинення таких дій відповідачкою і їх не міститься з матеріалах справи.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів виснує, що судом першої інстанції рішення постановлене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. ОСОБА_2 слід зобов`язати усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні будинком АДРЕСА_3 , шляхом вселення в цей будинок та передачі ключів від дверей будинку.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з ОСОБА_2 слід стягнути сплачений ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 029 грн сплачений ним в суді першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 05 грудня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. Позов задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 будинком АДРЕСА_3 шляхом вселення в цей будинок та передачі ключів від дверей будинку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 029 грн понесених судових витрат по оплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 03 березня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук В.А. Девляшевський