Справа №465/1150/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження №22-ц/811/2226/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
Провадження №22-ц/811/2351/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , його представника

ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , її

представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року та ОСОБА_3 на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: встановити факт проживання його із ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без шлюбу, у період з березня 2003 року по грудень 2017 року; визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 та гаража № НОМЕР_1 , що знаходиться за тією ж адресою.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що у 2002 році познайомився з відповідачкою ОСОБА_3 , а вже з березня 2003 року почав проживати з нею однією сім`єю. Спочатку, він орендував ресторан-бар у м. Турка, де відповідачка працювала продавцем, згодом, вони переїхали до м. Львова, де винаймали житло, оскільки власного житла у м. Львові він не мав, спільно проживали і вели спільне господарство, збираючи кошти на придбання власного житла. У 2014 році вони купили двокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 , площею 82 кв.м., до даної квартири належить гаражний бокс, площею близько 30 кв.м., право власності на квартиру за їх взаємною згодою було оформлено на відповідачку, оскільки для нього це було не принципово, адже, стільки років вони прожили разом міцною сім`єю. Усі спільні кошти було скеровано на закінчення ремонтних та оздоблюваних робіт в новій квартирі, придбано меблі і все необхідне. Вселились у квартиру в листопаді 2016 року, проте, укладення шлюбу постійно відкладалось.

Починаючи з 2009 року, у позивача погіршився стан здоров`я, він переніс декілька операцій на око з діагнозом глаукома, втратив ліве око. Віднедавна, відповідачка, покликаючись на хворобливий стан позивача, охолола до нього, вживала образливі звернення, почалися непорозуміння та сварки. Не маючи сил терпіти таку зухвалість, позивач переїхав у м. Самбір, а, нещодавно, повернувшись до м. Львова з метою примирення, почув у свою адресу недобрі слова, які зводились до того, що він не має нічого до спірної квартири, оскільки відповідачка є одноосібною власницею квартири. Відтак, склалась ситуація, що позивач, як чоловік, за чиї кошти була придбана спірна квартира, залишився без житла, відповідачка його права на квартиру не визнає і чинить йому перешкоди у користуванні квартирою.

Ураховуючи наведене, позивач вважає що спірні квартира та гараж належать йому з відповідачкою на праві спільної сумісної власності і підлягають поділу між ними у рівних частках.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Позивач не погоджується з висновком суду про недоведеність факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах і вважає, що суд не дав належної оцінки дослідженим у справі доказам, зокрема, його показанням та показанням допитаних свідків, які підтвердили, що упродовж спірного періоду сторін сприймали як сімейну пару.

Зазначає, що показання свідків у сукупності з матеріалами справи дають підстави суду не сумніватись як у правдивості пояснень позивача та його свідків, так і в обґрунтованості позовних вимог.

Вважає, що показаннями свідків підтверджено факт спільного проживання сторін однією сім`єю та ведення ними спільного господарства, планування та реалізацію спільного сімейного бюджету.

На переконання позивача, безпідставними є покликання сторони відповідача і суду на перебування його у зареєстрованому шлюбі з 1979 року по 2017 рік, оскільки той шлюб існував формально і з колишньою дружиною він не проживав і не вів спільне господарство близько 16 років, про що відповідачці було достеменно відомо і підтвердженням чого є його позовна заява про розірвання шлюбу, яка була задоволена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 лютого 2017 року.

Також вважає, що суд мав би критично оцінити доводи відповідачки про придбання квартири за позичені в рідного брата кошти, оскільки, маючи сім`ю та винаймаючи житло за кордоном, нереально було заощадити і передати сестрі 110000 євро.

Вважає, що надані довідки про дохід брата відповідачки за кордоном є сфальсифікованими, а його письмові пояснення не можна брати до уваги, оскільки він не допитувався як свідок у судовому засіданні і не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 червня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Подоляка Б.Р. про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.

Додаткове рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з позивача судові витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги у суді першої інстанції, у розмірі 15000 грн.

Відповідач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що для стягнення витрат на правничу допомогу необхідним є подання доказу на підтвердження здійснення оплати послуг за договором та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Вважає, що такі висновки суду суперечать нормам процесуального права та правовим висновкам Верховного Суду з цих питань.

Звертає увагу, що розмір витрат на правничу допомогу вказаний у договорі та додатку до нього, а отже, є фіксованим розміром (гонораром), тому в даному випадку детальний опис робіт (наданих послуг) не подається.

Вважає, що висновки суду першої інстанції суперечать приписам ч.8 ст.141 ЦПК України, оскільки суду було надано докази на підтвердження даного виду судових витрат.

Заслухавши пояснення сторін в підтримання поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 74 Сімейного кодексу (далі СК) України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» містяться роз`яснення, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

У частині другій статті 74 СК України визначено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, тобто положення статей 60 73 СК України.

Так, зокрема, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині першій статті 62 СК України вказано, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17, провадження №14-325цс18), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 82,3 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м., яка зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.08.2014 року, виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції.

Також за ОСОБА_3 на праві приватної власності зареєстрований гараж № НОМЕР_1 , площею 23,4 кв.м., за вказаною вище адресою.

Сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували.

Проте, позивач ОСОБА_1 з 19 липня 1979 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ), який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 лютого 2017 року, що набрало законної сили 07 березня 2017 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що встановлення факту спільного проживання сторін, як чоловіка та жінки без шлюбу, суперечить вимогам частини першої статті 74 СК України, оскільки на момент набуття відповідачкою права власності на спірне нерухоме майно, позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , відтак, спірне нерухоме майно не може бути об`єктом права спільної сумісної власності сторін в контексті положень глави 8 цього Кодексу.

У зв`язку з цим, доводи позивача про те, що шлюб із ОСОБА_5 до його розірвання в судовому порядку існував формально, не мають жодного правового значення для вирішення даної справи.

Також, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту ведення сторонами протягом спірного періоду спільного господарства, наявності у них спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, оскільки такий факт не можна доводити лише показаннями свідків.

Висновки суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованими та відповідають усталеній судовій практиці Верховного Суду у даній категорії справ (див. постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15-ц, від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц, від 23 вересня 2021 року у справі №204/6931/20).

Отже, за встановлених і наведених вище обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване ним рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Що ж стосується апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3 на додаткове рішення, то колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 134 ЦПК України передбачено, що разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч.2 ст.134 ЦПК України).

Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою статті 137 ЦПК України, норма якої є імперативною, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Винятків із даного правила (процесуального обов`язку сторони) цивільно-процесуальним законом не встановлено.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).

Враховуючи наведені вище норми процесуального закону й те, що відповідач не виконала вимоги ч.1 ст.134 ЦПК України і взагалі не подала до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми витрат на правничу допомогу, які вона понесла і очікувала понести у зв`язку із розглядом справи, а заявила про такі витрати вперше у судовому засіданні 13 червня 2024 року до закінчення судових дебатів у справі, окрім того, не виконала вимоги ч.3 ст.137 ЦПК України і не подала до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, що унеможливлює визначення дійсного розміру суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, а також унеможливлює виконання судом вимог ч.4 ст.137 ЦПК України щодо співмірності розміру таких витрат.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів відхиляє доводи сторони відповідача про те, що розмір витрат на правничу допомогу в даній справі є фіксованим, оскільки в додатку до договору про надання правової допомоги від 15.12.2022 року не конкретизовано, за які саме роботи (надані послуги) адвоката в даній справі визначена така сума оплати, а також не надано доказів на підтвердження виконання адвокатом переліку робіт (надання послуг), за які сторонами була обумовлена вказана в договорі сума оплати.

Отже, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 27 лютого 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич