КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/3265/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/21814/23

27 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Слєпченка Сергія Анатолійовича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Аксьонової Н.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з державного бюджету України на свою користь моральну шкоду в розмірі 40 000,00 грн, матеріальну шкоду - 37 78,90 грн, та витрати на правничу допомогу у розмірі 18 800,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 20 квітня 2023 року відносно нього було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2023 року у справі №750/5672/23 провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Рішення суду набрало законної сили 23 червня 2023 року.

Через упереджене ставлення та протиправні дії працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення він зазнав моральних страждань, пережив відчуття несправедливості, був пригніченим, переживав, що його права були порушені, пережив упередженість приниження правоохоронних органів. І хоча він був абсолютно впевнений в своїй невинуватості, думка про негативний образ, який він матиме в очах суспільства, заподіяло йому значних моральних страждань, розмір яких він оцінив у 40 000,00 грн.

Матеріальна шкода, яку він поніс складає 3 778,90 грн витрат за послуги з обстеження на стан наркотичного сп`яніння, яку він був змушений пройти самостійно з метою доведення невинуватості у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.130 КУпАП.

Розмір понесених ним витрат на правничу допомогу становить 18 800,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1500,00 грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд вважав доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у моральних переживаннях, почуття образи, емоційної напруги та інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди в сумі 1500,00 грн, суд виходив із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, врахував тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості.

Суд вважав, що підстави для стягнення із держави на користь ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 3 778,90 грн, сплачених ним за проходження ним огляду на стан сп`яніння відсутні, оскільки нормами чинного законодавства не встановлено обов`язку для особи після складання протоколу про адміністративне правопорушення самостійного проходження огляду на стан сп`яніння, а проведений огляд був ініційований особисто позивачем, вина посадових осіб відповідачів у понесенні позивачем вказаних майнових витрат відсутня.

Ураховуючи, що витрати на правничу допомогу позивачем документально не підтверджені та доведені, суд не вбачав підстав для їх відшкодування.

Не погоджуючись з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року, 07 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Слєпченко С.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що суд першої інстанції, визначаючи розмір компенсації моральної шкоди у сумі 1500 грн, не врахував всі суттєві аспекти та не повною мірою забезпечив справедливий баланс між нанесеними моральними стражданнями та визначеною компенсацією.

Стягнута сума у 1500 грн. не є пропорційною масштабам моральних страждань позивача, викликаних неправомірними діями працівників поліції. Пропорційний справедливий розмір моральної шкоди повинен більш точно відображати ту шкоду, яку позивач зазнав, включаючи репутаційні та психологічні наслідки, що мали серйозний вплив на його життя.

Крім того, судом першої інстанції не було належним чином враховано, що під час складання протоколу працівники поліції систематично демонстрували упереджене та принизливе ставлення до позивача. Згідно з відеозаписами з нагрудних камер, поліцейські використовували образливі висловлювання на адресу позивача, називали його «дурнем» та «гнилою людиною». Також під час телефонної розмови поліцейський зазначив, що позивач «чіплявся до поліцейських раніше», що свідчить про упередженість і особисте ставлення до нього. Крім того, під час огляду у автомобілі швидкої допомоги, коли позивач перебував у слабкому фізичному стані, поліцейські глузували з нього, висміюючи його стан та пропозицію медиків про використання крісла-каталки. Така поведінка з боку представників державної влади не тільки принижує гідність особи, але й викликає значні моральні страждання. Упередженість працівників поліції та їх презирливе ставлення створювали відчуття безпорадності та відчуженості, що безпосередньо впливало на моральний стан позивача.

З урахуванням зазначених обставин, позивач вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди у сумі 1500 грн. є явно недостатнім і таким, що не відповідає принципам справедливості та розумності. Виходячи з наведеного, позивач просить збільшити розмір компенсації моральної шкоди відповідно до реальних моральних та психологічних страждань, яких він зазнав.

Суд першої інстанції помилково зазначив, що самостійне проходження огляду не може ототожнюватися з майновою шкодою, оскільки огляд був ініційований самим позивачем. Це твердження не враховує того факту, що позивач був змушений вдатися до цього заходу через неправомірні дії працівників поліції. Відсутність об`єктивних підстав для підозри в сп`янінні та подальші дії поліції, які ґрунтувалися на упередженості, стали причиною необхідності витрат, які позивач поніс для свого захисту. Враховуючи наведені обставини, витрати позивача на проведення медичного огляду є наслідком неправомірних дій працівників поліції, які не забезпечили належного виконання своїх обов`язків.

Суд першої інстанції не врахував ці обставини та обмежив право позивача на відшкодування понесеної ним майнової шкоди.

Виходячи з вищезазначеного, позивач вважає обґрунтованою вимогу щодо зобов`язання відповідача відшкодувати йому понесену майнову шкоду в розмірі 3 778,90 грн.

21 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду від представника Департаменту патрульної поліції Сіндєєвої Валентини Валеріївни надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає їх необґрунтованими, а тому просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2023 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилався на те, що через неправомірні дії працівників поліції та складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП він зазнав душевних страждань, які полягали у психологічному напруженні, розчаруванні, незручності та інших душевних переживаннях, що виникли внаслідок порушення його прав як людини.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Отже, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини, що мають значення для вирішення такої категорії справ, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування завданої позивачу внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди, розмір якої оцінено в 1500,00 грн.

Посилання заявника на те, що сума стягнутої судом моральної шкоди є непропорційною моральним стражданням позивача, не заслуговують на увагу, оскільки при визначенні розміру компенсації моральної шкоди в сумі 1500,00 грн, суд виходив із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, врахував тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль та витрачання часу для доведеності своєї невинуватості.

Щодо позовних вимог про відшкодування майнової шкоди

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У матеріалах справи міститься виписка № 764 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 від 21 квітня 2023 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, відповідно до якого ОСОБА_1 тверезий, ознак сп`яніння не має.

Згідно квитанції про оплату №202676437 від 21 квітня 2023 року ОСОБА_1 перерахував на користь Чернігівської обласної лікарні 3778,90 грн за платну медичну послугу диспансеру.

Тобто ОСОБА_1 самостійно звернувся до медичного закладу, де пройшов відповідний огляд на стан сп`яніння, який показав, що останній не перебував в стані сп`яніння.

У свою чергу, працівниками поліції був складений протокол про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП - за відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння при наявності ознак такого сп`яніння, а не за керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння. Доказів того, що поліцейські відмовили позивачу у проведенні визначеного законодавством огляду на стан сп`яніння без сплати відповідних коштів позивачем не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення із держави на користь ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 3 778,90 грн, сплачених ним за проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки нормами чинного законодавства не встановлено обов`язку для особи після складання протоколу про адміністративне правопорушення самостійного проходження огляду на стан сп`яніння, а проведений огляд був ініційований особисто позивачем, вина посадових осіб відповідачів у понесенні позивачем вказаних майнових витрат відсутня.

Аналізуючи питання обсягу дослідження інших доводів заявника та їх відображення у судового рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга не містить доводів щодо висновків суду про відмову в стягненні витрат на правничу допомогу.

Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Слєпченка Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2025 року.

Головуючий: Судді: