Справа № 464/7975/24
пр.№ 2/464/134/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.02.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд міста Львова

в складі: головуючого судді Борачка М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в :

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

На розгляд до Сихівського районного суду м. Львова надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі Позивач, ОСОБА_1 ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі Відповідач, ФОП ОСОБА_2 ) про захист прав споживачів.

Ухвалою від 25.11.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Аргументи позивача.

Позов обґрунтовано тим, що 06.10.2024 між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) укладено договір роздрібної купівлі-продажу через онлайн-магазин у соціальній мережі «Instagram» та шляхом обміну електронними повідомленнями, згідно із яким продавець зобов`язався продати покупцю шкіряний жакет та спідницю загальною вартістю 18700,00 грн. відповідно до наданої продавцем розмірної сітки.

Як стверджує позивач, на виконання умов договору нею було здійснено передоплату у розмірі 5300,00 грн. 14.10.2024 позивач отримала товар відправлений продавцем за допомогою поштового сервісу «Нова пошта». Під час примірки у відділенні оператора поштового зв`язку вона виявила, що товар не підійшов за розміром (спідниця виявилася замалою, а жакет завеликим) та зовнішньо не відповідав заявленим продавцем зразкам, що стало підставою для відмови від отримання товару та його повернення ОСОБА_2 .

У ході проведення переговорів, продавець не зміг запропонувати покупцю для обміну товар, який би задовольнив її потреби. На інші пропозиції щодо врегулювання спору відповідач не зреагував.

Зважаючи на це, позивач відмовилася від договору та вимагала повернути сплачену суму передоплати. Однак, оскільки така вимога була проігнорована, ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом про стягнення 12208,00 грн., з яких 5300,00 грн. сума передоплати, 1908,00 грн. пеня, 5000,00 грн. моральна шкода.

Як на підставу позовних вимог, позивач також посилається на недотримання відповідачем вимог закону щодо доведення до споживачів повної та вичерпної інформації про продавця, адже на сторінці онлайн магазину відсутні такі відомості: ПІБ, РНОКПП, місце реєстрації та проживання відповідача, адресу електронної пошти онлайн-магазину.

Аргументи відповідача.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з таких підстав:

1. Посилання на норму ч. 1 ст. 525 ЦК України є безпідставним та суперечить заявленим позовним вимогам;

2. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини покупця, то завдаток залишається у продавця;

3. Відповідач виконав свої зобов`язання за договором належним чином;

4. Відповідач запропонував обмін замовленого товару на інший розмір, а позивачка не довела невідповідність цього товару за розміром та зразкам продавця;

5. Відповідач запропонував позивачу інший товар для обміну;

6. На момент замовлення сторони погодили умов договору, зокрема щодо неможливості повернення сплачених грошових коштів;

7. Чинним законодавством не передбачено вимог щодо відображення на сторінці у соцмережі «Instagram» інформації, про яку говорить позивач. При оформленні замовлення надаються усі необхідні реквізити для оплати.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) виникли договірні відносини із роздрібної купівлі-продажу товару, а саме: шкіряного жакету вартістю 13500,00 грн. та шкіряної спідниці вартістю 5200,00 грн. Відповідно до погоджених сторонами умов:

- позивач мала здійснити передоплату у розмірі 5300,00 грн.;

- відповідач повинен був надіслати товар до відділення №63 «Нової пошти» у м. Києві.

Придбання товару позивач здійснював через соціальну мережу «Instagram» у онлайн-магазині «aloevera_original», найменування якого змінено на «av_original_brand». За допомогою цього онлайн-магазину відповідач здійснює торгівлю непродовольчими товарами, зокрема одягом.

Вказані вище обставини підтверджуються електронним листуванням сторін, яке велося ними у соціальній мережі «Instagram» та яке було надано і позивачем, і відповідачем у вигляді скріншотів (Т.1; а.с. 24-53, 113-116, 127-131, 138-147). Жодною зі сторін не заперечується відповідні обставини.

Після досягнення згоди щодо розміру товару, що продаватиметься позивачу, остання здійснила передоплату у розмірі 5300,00 грн. (у рахунок ціни жакета), що підтверджується копією платіжної інструкції №Х3РА-С0ВВ-9Н11-С69М від 06.10.2024 (Т.1; а.с. 23).

11.10.2024 відповідач за допомогою оператора поштового зв`язку «Нова пошта» відправила позивачу товар, який 12.10.2024 прибув до м. Києва до відділення №63 «Нової пошти». 14.10.2024 позивач відмовилась від посилки та повернула товар відправникові. Останній отримав повернутий товар 15.10.2024.

Вказане вище підтверджується трекінгом поштового відправлення №1634 (Т.1; а.с. 54-56) та визнається кожною зі сторін.

Згідно із поясненнями позивачки вона повернула товар з двох причин: (1) він не підійшов за розміром (спідниця виявилася замалою, а жакет завеликим); (2) він зовнішньо не відповідав заявленим продавцем зразкам.

У ході подальшого листування сторін, відповідач не змогла обміняти товар, що не підійшов позивачу, на аналогічний, хоча ОСОБА_1 просила про це. Сторони не досягнули згоди щодо придбання позивачем будь-якого іншого товару з наявного асортименту, хоча позивач просила обміняти повернутий товар на сіру коротку шкіряну куртку зі звуженою талією і блискавкою навскоси («косуху») з подальшою доплатою.

Зважаючи на це, позивачка вимагала повернути перераховану нею суму передоплати. Відповідач на це відповів, що повернення можливе лише для обміну на інший розмір, а не на іншу модель, вказав, що позивач не довела невідповідність розмірів замовленого нею раніше товару, а також послався на те, що речі, які пошиті на індивідуальне замовлення, поверненню не підлягають.

Станом на дату ухвалення рішення у цій справі, відповідач не здійснила повернення позивачу суми передоплати у розмірі 5300,00 грн.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до частини 1 статі 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У даній справі позивач звернулася до суду із матеріально-правовими вимогами до відповідача про стягнення передоплати у розмірі 5300,00 грн., пені у розмірі 1908,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Як на підставу позовних вимог вона посилається на те, що вступила у договірні відносини із відповідачем задля купівлі шкіряних жакету та спідниці та частково оплатила вартість товару у сумі 5300,00 грн. Однак, оскільки проданий їй товар не підійшов за розмірами та не відповідав заявленим продавцем зразкам, позивач повернула його відповідачу та вимагала перерахувати сплачену нею суму передоплати.

Надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також поясненням і запереченням кожної зі сторін, суд зазначає, що спірні правовідносини виникли у сфері захисту прав споживачів. Вказане обумовлює застосування норм Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі Закон № 1023-XII).

Відповідно до частин 1, 3 статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Пунктом 8 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XII передбачено, що договір, укладений на відстані, договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку.

Засоби дистанційного зв`язку електронні комунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення, інформаційні мережі, зокрема Інтернет, які можуть використовуватися для укладення договорів на відстані (пункт 11 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XII).

Судом встановлено, що між сторонами укладено договір роздрібної купівлі-продажу на відстані, позаяк позивач придбавала товар у мережі Інтернет, а саме у соціальній мережі «Instagram» у онлайн-магазині «aloevera_original», найменування якого змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Факт виникнення договірних відносин не заперечується та визнається кожною зі сторін.

У даній справі наявні підстави для застосування норм статті 13 Закону № 1023-XII для вирішення спору, позаяк укладений між сторонами договір не віднесений до категорії договорів, що перелічені у частині 1 статті 13 Закону № 1023-XII, а саме не є правочином з нерухомим майном; правочином з цінними паперами; договором фінансових послуг; договором продажу товарів торговельними автоматами; договором електронних комунікаційних послуг; правочином, здійсненим на аукціоні; договором надання платіжних послуг.

Відповідна стаття є спеціальною для договорів, укладених на відстані.

Згідно із частинами 1, 2 статті 702 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, оголошеною продавцем у момент укладення договору, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті зобов`язання. Якщо договором встановлено попередню оплату товару (стаття 693 цього Кодексу), прострочення покупцем оплати товару є відмовою покупця від договору, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

З матеріалів справи прослідковується, що сторони погодили проведення попередньої оплати за договором у розмірі 5300,00 грн., а позивач виконала свій обов`язок щодо перерахування вказаної суми попередньої оплати.

Суд звертає увагу відповідача на те, що вказана сума за своєю правовою природою є авансом, а не завдатком.

Аванс (попередня оплата) це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).

У свою чергу, згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Із наведених норм ЦК України випливає, що завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Зі змісту листування сторін вбачається, що вони домовилися про внесення позивачем саме передоплати в рахунок часткової оплати товару, що доставлятиметься засобами поштового зв`язку, а не про забезпечення виконання зобов`язання завдатком.

Частиною 4 статті 13 Закону № 1023-XII передбачено, що споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору.

До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 цього Закону (частина 7 статті 13 Закону № 1023-XII).

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону № 1023-XII у разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач повинен повідомити продавця (виконавця) про місце, де продукція може бути повернена. Договором може передбачатися, що продукція або результати робіт (послуг), що були надіслані поштою, повинні у разі розірвання договору також бути повернені поштою.

Судом встановлено, що позивач отримала відправлений відповідачем товар у відділенні поштового зв`язку 14.10.2024 та у цей же ж день повернула його відправникові, оскільки він, згідно із її твердженнями, (1) не підійшов за розміром (спідниця виявилася замалою, а жакет завеликим); (2) він зовнішньо не відповідав заявленим продавцем зразкам.

Відповідач отримав відправлений товар 15.10.2024.

Зважаючи на це, суд доходить висновку, що повернення покупцем придбаного товару та його прийняття продавцем засвідчує той факт, що сторони дійшли згоди про розірвання договору роздрібної купівлі-продажу на відстані. При цьому датою розірвання договору слід вважати 14.10.2024, тобто день реалізації позивачем гарантованого йому на законодавчому рівні права одностороннього розірвати договір купівлі-продажу шляхом повернення матеріальних речей продавцеві.

Щодо обміну товару на аналогічний або придбання будь-якого іншого товару з наявного у продавця асортименту, про що зазначено у статті 9 Закону № 1023-XII, то суд зазначає таке. Оскільки між сторонами було укладено договір роздрібної купівлі-продажу за допомогою засобів дистанційного зв`язку, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає норма статті 13 Закону № 1023-XII, яка є спеціальною, у поєднанні з положеннями, передбаченими частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 Закону № 1023-XII. Відповідні статті, на відміну від статті 9 Закону № 1023-XII, не пов`язують право споживача розірвати договір у зв`язку з відсутністю можливості обміняти непродовольчий товар. Відтак, не підлягають застосуванню положення статті 9 цього Закону, які ставлять у залежність право споживача розірвати договір лише після встановлення факту відсутності у продавця аналогічного товару.

Отже, аргументи відповідача у цій частині є безпідставними. Суд також звертає увагу на те, що законом не передбачено обов`язку споживача доводити факт того, що придбаний ним товар не підійшов йому за розміром, а лише встановлює його безумовне право розірвати договір шляхом повернення товару.

Варто зазначити, що згідно із пунктом 3 частини 5 статті 13 Закону № 1023-XII у разі коли інше не передбачено договором, споживач не має права розірвати договір, укладений на відстані, якщо договір стосується виготовлення або переробки товару на замовлення споживача, тобто якщо товар не може бути проданий іншим особам або може бути проданий лише з істотними фінансовими втратами для продавця (виконавця).

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що замовлений позивачем товар виготовлявся або перероблявся відповідачем на замовлення споживача. Так, у електронному листуванні сторін відповідач зазначала, що здійснювала індивідуальний пошив жакету та спідниці. Разом з цим, нею не надано жодних доказів на підтвердження цієї обставини, що унеможливлює її встановлення.

При цьому суд критично оцінює твердження відповідача про те, що вона здійснювала індивідуальний пошив, позаяк на момент оформлення замовлення вона лише надала позивачу можливість придбати товар за заздалегідь підготовленими зразками відповідно до представленої розмірної сітки. ФОП ОСОБА_2 не знімала усі необхідні мірки для виконання замовлення позивача, а лише здійснила підбір розміру замовленого товару. Доказів протилежного до суду подано не було.

На користь висновків суду свідчить і та обставина, що після отримання поверненого товару, ФОП ОСОБА_2 не повідомляла позивача про можливість проведення коректування розміру товару, що повернувся, відповідно до індивідуальних параметрів позивача, а лише запропонувала обміняти його на товар іншого розміру.

Зважаючи на це, у суду відсутні обґрунтовані підстави вважати, що повернутий позивачем товар не може бути проданий іншим особам або може бути проданий лише з істотними фінансовими втратами для відповідача.

Стосовно доводів відповідача про те, що сторони погодили умову договору про неможливість повернення грошових коштів суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із статтею 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Умови договору, що обмежують права покупця-фізичної особи порівняно з правами, встановленими цим Кодексом та законодавством про захист прав споживачів, є нікчемними (частина 4 статті 698 ЦК України).

Правовий аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що будь-які умови договору, що обмежують права покупця-фізичної особи порівняно з правами, встановленими зокрема Законом України «Про захист прав споживачів», є нікчемними.

Зазначене стосується і обмеження права споживача на повернення сплачених ним грошових коштів, яке передбачене Законом № 1023-XII та ЦК України. Тому відповідна умова договору, якою погіршується становище споживача, зокрема обмежується його право на повернення сплачених грошових коштів, є нікчемною в силу закону.

Як уже зазначалося вище, датою розірвання договору слід вважати 14.10.2024.

Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відповідно до частини 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки договір було розірвано, то підстава, на якій ФОП ОСОБА_2 були отримані грошові кошти (договір роздрібної купівлі-продажу на відстані), відпала (була припинена).

Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У разі припинення зобов`язань сторін за договором, позивач може розраховувати на стягнення із відповідача сплачених йому коштів на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки її положення застосовуються також при поверненні виконаного однією із сторін у зобов`язанні у разі, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала, тобто у разі, коли договір є припиненим. При цьому, доведення факту розірвання договору та припинення зобов`язань між сторонами покладається на позивача.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30.05.2019 у справі №636/4948/14-ц, від 10.10.2018 у справі № 757/6937/17-ц, від 30.03.2020 у справі №752/16304/18.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону № 1023-XII гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.

Оскільки сторони не погодили іншого строку, суд доходить висновку, що відповідач повинна була повернути сплачені позивачем грошові кошти у день розірвання договору, тобто 14.10.2024. Разом з цим, відповідного обов`язку нею виконано не було.

Зважаючи на це, суд доходить висновку, що позовна вимога про стягнення із ФОП ОСОБА_2 5300,00 грн. попередньої оплати є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем також заявлено до стягнення пеню у розмірі 1908,00 грн., яка нарахована за період з 15.10.2024 по 19.11.2024 включно, виходячи із процентної ставки у розмірі 1% вартості товару.

Як передбачено частиною 9 статті 12 Закону № 1023-XII, якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Здійснивши відповідний перерахунок, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення сума пені у розмірі 1908,00 грн. обрахована правильно, а тому підлягає стягненню із відповідача у повному розмірі.

Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає таке.

Пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із частиною 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Закону № 1023-XII захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди

Абзацом 2 частини 3 статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як стверджує позивач, внаслідок протиправних дій відповідача вона тривалий відрізок часу була позбавлена власних грошових коштів, не змогла отримати задоволення власних потреб у вигляді предметів особистого гардеробу, тобто не досягла тієї мети, з якою вступала у договірні відносини. Відповідач безпідставно відмовляла у задоволенні вимог позивача, застосовуючи зверхню та надмірно самовпевнену манеру спілкування.

Таким чином, неможливість ефективно захистити свої порушені права у способи, які передбачені законом, викликане цим відчуття несправедливості та правової незахищеності від недобросовісних дій відповідача викликало в позивача значні душевні хвилювання та стрес. Вказане негативно вплинуло на нервовий стан позивача, спричинило порушення сну, погіршилася концентрація при виконанні робочих та побутових задач. Більше того, у зв`язку із пред`явленням позову ці душевні хвилювання тільки посилилися.

Зважаючи на це, позивач переконана, що має право на стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Відповідач не надала детальних заперечень з приводу відшкодування моральної шкоди, обмежившись загальним проханням відмовити у задоволенні позовних вимог.

Надаючи оцінку доводам сторін, суд зазначає, що в результаті безпідставного ігнорування вимог позивача щодо повернення сплачених нею грошових коштів, відповідачем було завдано моральної шкоди ОСОБА_1 . Відповідна шкода виразилась у негативних емоціях та стресі, який вона пережила у ході безрезультатного листування із відповідачем. Їй довелось прикласти додаткових зусиль задля відновлення свого фінансового становища шляхом звернення за допомогою до адвоката, а згодом до суду для вирішення спору.

Разом з тим, суд вважає, що обрахований позивачем розмір моральної шкоди є занадто завищеним, таким, що не відповідає ступеню перенесених страждань.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції № 35-13/797 від 13.05.2004) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом.

Також, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи №752/17832/14-ц (постанова від 15.12.2020), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, стягнення на користь позивача не лише передоплати, але й пені у розмірі 1908,00 грн, враховуючи характер та обсяг моральних страждань, завданих відповідачем, їх тривалості, наслідків та інших негативних впливів, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності, справедливості та співмірності.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

У відповідності до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 814,35 грн.

Позивачем у даній справі заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14200,00 грн.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначає відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Практична реалізація принципу відшкодування судових витрат в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 141 ЦПК України).

Частиною 1 статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Зі змісту позову вбачається, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 14`200,00 грн.

Згідно із частинами 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 137 ЦПК України унормовано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 141 ЦПК України).

Судом встановлено, що станом на дату ухвалення цього рішення розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу не змінився та становить 14200,00 грн. На підтвердження понесення таких витрат нею подано суду:

1) Копію Договору про надання правової допомоги №23/10/2024 від 23.10.2024 (Т.1; а.с. 74-80), згідно із яким Адвокатське об`єднання «Лезо» зобов`язується надати ОСОБА_1 (клієнт) правову допомогу, у тому числі за окремими дорученнями клієнта. Адвокатське об`єднання зобов`язується представляти права і законні інтереси клієнта у судах України (пункт 2.1 Договору).

Пунктами 4.2, 4.3 Договору передбачено, що гонорар адвокатського об`єднання погоджується за взаємною згодою сторін. Після надання послуг адвокатським об`єднанням між сторонами в обов`язковому порядку має бути підписано акт надання послуг, який є невід`ємною частиною договору.

2) Копію Додаткової угоди №1 від 23.10.2024 (Т.1; а.с. 81-82), згідно із пунктом 1 якої клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання щодо надання усіма законними методами та способами правничої (правової) допомоги клієнту в рамках вирішення спору (спорів) клієнта з ФОП ОСОБА_2 в позасудовому або в судовому порядку відповідно до предметної та територіальної юрисдикції (підсудності) спору.

Пунктами 4, 5 Додаткової угоди визначено, що вартість однієї години роботи адвокатського об`єднання становить 1200,00 грн. Сторони узгодили, що розмір гонорару адвокатського об`єднання за надання правничої (правової) допомоги буде визначений сторонами після надання правової допомоги та буде підрахований з урахуванням витраченого часу на правову допомогу, внаслідок чого між сторонами буде підписано акт наданих послуг.

3) Копію Акта наданих послуг №1 від 19.11.2024 (Т.1; а.с. 83-84), згідно із яким адвокатське об`єднання надало, а клієнт прийняла такі юридичні послуги:

- проведення первинної консультації з клієнтом. Збір та систематизація отриманої інформації та наданих клієнтом документів 1 год. 30 хв. вартістю 1800,00 грн.;

- правовий аналіз ситуації, що склалась у спірних правовідносинах. Формування матеріалів справи. Опрацювання завдань від клієнта 2 години вартістю 00,00 грн.;

- правовий аналіз наданих документів (платіжні документи, листування, дані поштових відправлень тощо). Визначення характеру правовідносин. Визначення правових підстав для повернення коштів. Аналіз контрагента клієнта за допомогою відкритих (публічних) джерел. Дослідження наявності подібних правовідносин та шляхів вирішення спірної ситуації 2 години вартістю 2400,00 грн.;

- пошук та дослідження судової практики у подібних правовідносинах (щодо правових підстав для повернення коштів, можливості стягнення штрафних санкцій та моральної шкоди, порядку розгляду справи, юрисдикції тощо) 1 година вартістю 00,00 грн.;

- витребування додаткових документів у клієнта 1 година вартістю 00,00 грн.;

- усне консультування клієнта щодо стратегії захисту прав та законних інтересів в рамках спору з ФОП ОСОБА_2 стосовно повернення (стягнення) авансу, сплаченого за повернутий товар, штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди. Погодження правової позиції в спорі 2 години вартістю 00,00 грн.;

- підготовка та направлення адвокатського запиту в інтересах клієнта до ФОП ОСОБА_2 щодо порушення прав та законних інтересів клієнта 1 год. вартістю 1200,00 грн.;

- усне консультування клієнта щодо процесуальних особливостей розгляду справи: правових підстав для звільнення від сплати судового збору, підсудності розгляду справи, визначених законодавством строків розгляду, порядку участі в судових засіданнях тощо 1 год. вартістю 00,00 грн.;

- складання акту огляду адвокатом веб-сторінки онлайн-магазину «aloevera_original» (віднедавна «av_original_brand») в соціальній мережі «Instagram» - 20 хв. вартістю 600,00 грн.;

- підготовка позовної заяви до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживачів та стягнення коштів 5 год. 20 хв. вартістю 6400,00 грн.

- копіювання всіх документів (додатків) до позову, завірення додатків, формування примірників позовної заяви з додатками для суду та учасників справи, відповідно до приписів ЦПК України 1 год. 30 хв. вартістю 1800,00 грн.

Загальна вартість робіт (послуг) складає 14200,00 грн. (пункт 3 Акту).

У матеріалах справи наявні також Ордер серії АА №1509130 від 19.11.2024, виданий Адвокатським об`єднанням «Лезо» адвокату Мазуру С.В., та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №000405 від 21.01.2019 (Т.1; а.с. 85-86).

Здійснивши аналіз та оцінку наданих позивачем доказів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у справі, суд дійшов висновку, що факт надання їй професійної правничої допомоги підтверджується матеріалами справи.

Згідно із пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, наявні підстави для покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9547,31 грн.

Розподіляючи судові витрати у даній справі, суд також зазначає, що відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підставі критеріїв, які визначені в частині 4 статті 137 ЦПК України суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України).

Відповідач не висловила жодних заперечень з приводу заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що унеможливлює застосування критеріїв, встановлених частиною 4 статті 137 ЦПК України.

Разом з цим, слід зауважити, що при здійсненні розподілу судових витрат (в тому числі і витрат на правову допомогу) суд може керуватися положеннями статті 141 ЦПК України, зокрема критеріями, що визначені частинами третьою шостою та дев`ятою статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 19.03.2024 року у cправі №922/4078/23 висловлено правову позицію, згідно із якою під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.

Викладена вище правова позиція підтримана Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.05.2024 у справі №463/641/17 із посиланням на те, що положення частин четвертої-сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України ідентичні нормам частин третьої-шостої, дев`ятої статті 141 ЦПК України.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (постанова ВПВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

З урахуванням викладеного вище, вирішуючи питання щодо стягнення з ФОП ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, суд, керуючись положеннями частини 3 статті 141 ЦПК України, вважає за доцільне з власної ініціативи зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які розподіляються ОСОБА_1 .

Насамперед, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу (14200,00 грн.) не є пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (12208,00 грн.), адже перевищує його на 1992,00 грн.

У свою чергу, витрати на правову допомогу зменшені пропорційно до задоволених позовних вимог (9547,31 грн.) також не відповідають критерію пропорційності, адже становить більшу частину первісно заявлених позовних вимог (12208,00 грн.) та перевищують загальну суму задоволених позовних вимог (8208,00 грн.).

На переконання суду, розмір витрат позивача на правову допомогу не відповідає критерію обґрунтованості зважаючи на те, що частина послуг із надання правової допомоги, які перелічені у Акті наданих послуг, викладені таким чином, щоб штучно збільшити їх кількість. Так, позивач та її представник безпідставно виокремили окремо послугу із правового аналізу наданих документів, визначення характеру правовідносин, правових підстав для повернення коштів, аналізу контрагента за допомогою відкритих джерел, дослідження наявності подібних правовідносин та шляхів вирішення спірної ситуації вартістю 2400,00 грн., а також послугу із підготовки позовної заяви вартістю 6400,00 грн.

Суд звертає увагу на те, що підготовка позову для подачі до суду передбачає не лише його виготовлення, але й викладення його змісту на основі попередньо проведеного аналізу документів, встановлення характеру спору, правових підстав для повернення коштів, аналізу контрагента та обрання способу захисту. Таким чином, перша послуга є складовою частиною другої послуги, вони нерозривно пов`язані та можуть розглядатися виключно як єдина послуга із надання правової допомоги.

Окрім цього, слід зазначити, що у своїй постанові від 11.02.2021 у справі №920/39/20 Верховний Суд виснував, що послуги щодо направлення матеріалів до суду та сторонам, виготовлення копії (оформлення документальних матеріалів) не є юридичними послугами, не потребують спеціальних професійних навичок, а відтак не відносяться до витрат на правову допомогу.

Таким чином, виокремлені позивачем послуги із копіювання всіх документів (додатків) до позову, завірення додатків, формування примірників позовної заяви з додатками для суду та учасників справи, відповідно до приписів ЦПК України вартістю 1800,00 грн. не входять до складу послуг із професійної правничої допомоги, а тому вони не можуть бути стягнуті із відповідача у якості витрат на правову допомогу адвоката.

Згідно із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу суд також виходить із того, що він не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).

Зважаючи на все викладене вище, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а саме у розмірі 2`500,00 грн.

Керуючись статтею 259 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 5300,00 грн. передоплати, 1908,00 грн. пені, 1000,00 грн. моральної шкоди та 2500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 814,35 грн.

4. Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, у такому разі суд підписує рішення без його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повне судове рішення складено 27 лютого 2025 року, що є датою його ухвалення за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Головуючий Борачок М.В.