Справа № 489/5604/24
Номер провадження 2/489/225/25
26 лютого 2025 року місто Миколаїв
Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:
головуючого судді Кокорєва В. В.,
за участі секретаря судового засідання Ковальової С. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач), третя особа - Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного Міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування обтяження арешту нерухомого майна, зняття арешту
З цих підстав просив суд зняти арешт з нерухомого майна, а саме житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного у виконавчому провадженні №18228799 на підставі виконавчого листа №2-1391 від 15.03.2010.
Сторони в судове засідання не з`явились, представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання вирішено проводити заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.11.2009 у справі №2-1391/2009 визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом МНО Пехлак О.В. 05.12.2007 та зареєстрований за №2571, укладений між ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку; повернуто сторони у первісне становище, передавши у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 опікуну ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04.02.2010 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.11.2009 в частині застосування наслідків недійсності правочину змінено, викладено резолютивну частину рішення в цій частині в такій редакції. Передати у власність ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 31901 грн.

Постановою від 25.03.2010 відкрито виконавче провадження №1822879.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.08.2012 31.05.2010 зареєстровано арешт №9879580нерухомого майна - всього нерухомого майна власника ОСОБА_3 на підставі постанови б/н Ленінського ВДВС.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до заповіту за №8213696 від 23.04.2002, ОСОБА_3 заповіла належний їй житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 онуку ОСОБА_1 .

Постановою від 25.03.2019 закінчено виконавче провадження №18228799 у зв`язку з смертю боржника ОСОБА_3 .

Довідкою від 16.09.2021 підтверджується, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 .

Представник позивача - адвокат Коренко Т.В. звернулася до Інгульського ВДВС у м. Миколаєві з заявою про скасування арешту, на що отримано відповідь 05.04.2024 про те, що оскільки ОСОБА_1 та його адвокат не стороною виконавчого провадження, підстави для отримання інформації по ВП №18228799 відсутні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.ч. 1, 2ст. 391 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2ст. 321 ЦК України).

У ст. 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 344/12223/19 від 05.10.2022).

Згідно з ст. 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), яку ратифіковано Україною 17.07.1997 та яка набрала чинності для України 11.09.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п.2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, зняття арешту з майна боржника здійснюється на підставі постанови державного (приватного) виконавця, судового рішення та з підстав передбачених цією статтею.

Як встановлено судом, у виконавчому проваджені позивач не був боржником.

Позивач є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 , тому звернення до суду в порядку позовного провадження є належним способом захисту його прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Згідно з ч. 5 цієї статті державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно має бути свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 3 ст. 39 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

Згідно абз.2 п 6 Розділу X «Єдиний реєстр боржників» Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №2432/5 від 05 серпня 2016 року, система виключає відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження згідно зі статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення.

Отже, вищевказаними положеннями закону на державного виконавця покладено обов`язок щодо зняття (скасування) арешту майна боржника у випадку закінчення виконавчого провадження. Закінчення виконавчого провадження на підставі пункту З частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" є юридичним фактом, наслідком якого має бути зняття арешту з майна боржника.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 214/2305/20, що враховуючи те, що відкритого виконавчого провадження не має, боржник помер, позивач не є стороною виконавчого провадження, кредитор відповідно до статті 1281 ЦК України може пред`явити вимоги до спадкоємців, суд обґрунтовано вважав, що обтяження - (арешт) будинку перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що вказує про порушення його прав та необхідність їх захисту.

Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на вступ у спадщину, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо.

Арешт на спадкове майно було накладено органом виконавчої служби у 2010 році, на даний час виконавче провадження закінчено, однак арешт, накладений на майно боржника, знято не було.

На теперішній час наявність цього обтяження (арешту) перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті його бабусі.

З урахуванням викладеного, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2-13, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Позов задовольнити.

Зняти арешт з нерухомого майна, а саме житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного у виконавчому провадженні №18228799 на підставі виконавчого листа №2-1391 від 15.03.2010, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного Міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), 54056, м. Миколаїв, пр. Миру, 54-В, корп.4.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення - з моменту складення повного тексту рішення.

Позивач, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.02.2025.

Суддя В. В. Кокорєв