Справа № 541/2023/22
Номер провадження 2/541/486/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 лютого 2025 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Циганової Ю.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

встановив:

МТСБУ звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги наступним. 05 жовтня 2019 року о 19 год 20 хв. в м. Миргороді по вул. Сорочинській відбулась дорожньо-транспортна пригода, а саме ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «ВАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого пішохода було відкинуто на зустрічну смугу, де водій транспортного засобу «Daewoo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 ще раз наїхав на ОСОБА_3 . Внаслідок вищевказаної ДТП потерпіла загинула на місці. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 31 січня 2020 року по справі № 0000350 кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання ДТП застрахована не була. На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачем на користь потерпілої сторони було відшкодовано 50 % витрат на спорудження надгробного пам`ятника, вартість якого становила 40 200 грн, що склало 20 100 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 38 вищевказаного Закону після сплати страхового відшкодування МТСБУ має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, що спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. З урахуванням зазначеного просив стягнути з відповідача завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 20 100 грн та сплачений судовий збір.

Заочним рішенням від 03 жовтня 2022 року позовні вимоги МТСБУ було задоволено в повному обсязі, з ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 20 100 грн та судовий збір у розмірі 2 481 грн.

Ухвалою від 23 січня 2025 року вказане рішення було скасовано, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі.

Відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначив суду, що кримінальне провадження від 06 жовтня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, було закрито в зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, оскільки причиною ДТП є порушення п.п. 4.7,.4.14 (а,б,г) ПДР з боку пішохода ОСОБА_3 . В даному випадку пішохід опинилася на проїзній частині на смузі руху відповідача внаслідок дій іншого водія, ОСОБА_1 не міг розраховувати, що на його смузі буде лежати тіло, яке було відкинуто із зустрічної смуги. Таким чином, вина відповідача у вказаній ДТП повністю відсутня. Позивачем не доведено наявності причинного зв`язку між діями відповідача та настанням смерті потерпілої. Крім зазначеного, в даному випадку є необхідність застосування положень ст. 13 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки ОСОБА_1 є пенсіонером, особою з інвалідністю Радянської Армії.

Вислухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Постановою про закриття кримінального провадження від 31 січня 2020 року старшим слідчим ВРЗСТ СУ ГУНП в Полтавській області Стець М.В. було закрито кримінальне провадження № 0000350 від 06 жовтня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У відповідності з вказаною постановою 05 жовтня 2019 року приблизно о 19 год 20 хв. навпроти будинку, розташованого за адресою: Полтавська обл., м. Миргород, вул. Сорочинська, 123, автомобіль марки «ВАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , у межах своєї смуги для руху вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка переходила проїжджу частину. Внаслідок наїзду тіло потерпілої упало на зустрічну смугу, після чого її переїхав автомобіль «Daewoo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Від отриманих внаслідок ДТП травм потерпіла загинула на місці пригоди.

Кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, оскільки причиною дорожньо-транспортної пригоди є порушення п. 4.7, 4.14 (а,б,г) Правил дорожнього руху України з боку пішохода ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою про дорожньо-транспортну пригоду від 19 серпня 2020 року № 331835 цивільно-правова відповідальність відповідача на момент скоєння ДТП застрахована не була.

У відповідності з накладною б/н від 13 липня 2020 року та розрахунковою квитанцією № 186361 від 13 липня 2020 року потерпілою ОСОБА_4 було сплачено за пам`ятник грошову суму в розмірі 40 200 грн.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) є спеціальним та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно зі ст. 41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 27 жовтня 2020 року ПрАТ «СК «Провідна», якою було застраховано відповідальність ОСОБА_2 , на користь потерпілої ОСОБА_4 відшкодовано 50 % від заявленої суми 40 200 грн страхового відшкодування, пов`язаного із витратами на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника.

На підставі заяви про виплату страхового відшкодування представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 від 27 жовтня 2020 року у відповідності з довідкою МТСБУ про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих від 11 листопада 2020 року № 1, наказу МТСБУ від 16 листопада 2020 року № 3.1/2026 «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих» та платіжного доручення від 16 листопада 2020 року № 2544549 позивачем на користь представника потерпілої було сплачено 20 100 грн за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

У відповідності з п/п 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, в силу презумпції завдавача шкоди відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправність поведінки, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

П. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.

На підтвердження факту дорожньо-транспортної пригоди та участі в ній ОСОБА_1 позивачем було надано копію постанови про закриття кримінального провадження від 31 січня 2020 року. У відповідності з вказаною постановою по кримінальному провадженню № 0000350 від 06 жовтня 2019 року були проведені в тому числі медико-криміналістична, судово-медична та транспортно-трсологічна експертизи, які не дають чіткого розуміння, внаслідок впливу якого транспортного засобу потерпіла ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, через які настала смерть останньої.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 17 грудня 2019 року № 212 на момент смерті потерпіла перебувала у стані алкогольного сп`яніння середнього ступеню.

Інший учасник ДТП ОСОБА_2 , свідок ОСОБА_6 під час досудового розслідування зазначали, що після того, як ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішохода, яка раптово почала перебігати проїжджу частину, потерпілу відкинуло на протилежну смугу, при цьому ознак життя остання вже не подавала, і тільки після цого на неї здійснив наїзд транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 .

Таким чином, оскільки учасниками ДТП були водії двох транспортних засобів, відомості про відсоток вини кожного з них у даній ДТП відсутні, а так саме відсутні дані про можливість отримання потерпілою смертельних травм від дій водія ОСОБА_1 , суд позбавлений можливості перевірити наявність підстав та правильність нарахування позивачем суми відшкодування.

З урахуванням зазначеного, вимоги МТСБУ задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 13, 206, 263, 265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: О. М. Вірченко