Дата документу 07.02.2025
Справа № 334/7913/24
Провадження № 2/334/289/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Жураківської В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення суми,

установив:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 46 745,83 гривень, з яких: заборгованість по кредиту 9 972,07 грн., заборгованість по відсотках 20 653,72 грн., інфляційні втрати 13 360,31 грн. та три проценти річних 2 759,73 грн.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 01.04.2016 між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду № 200493076 щодо кредитування.

Відповідно до умов Кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) Банк надав Позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 10200 грн., з встановленим строком користування з 01.04.2016 р. по 01.04.2021 р., а Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в Кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

20 липня 2020 року ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС» (04212, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ), далі Позивач, набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020р., укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020р., що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021р. у справі № 910/11298/16 відповідно до якої Позивач визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», в тому числі і за Кредитним договором. Додатком до договору є реєстр кредитних договорів. До позовної заяви надано витяг з додатку 1 до договору від 15.06.2020 №7_БМ про відступлення прав вимоги, який мав місце станом на дату укладання договору із зазначенням, окрім іншого, суми заборгованості.

23 травня 2016 року згідно з рішенням Правління НБУ України №14/БТ ПАТ "Банк Михайлівський" віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №812 розпочато процедуру виведення ПАТ "Банк Михайлівський" з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Фактично управління банком перейшло до Фонду.

Фонд має право передати право грошової вимоги до позичальника (боржника) за кредитним договором іншому банку на підставі договору про відступлений права вимоги. При цьому згода відповідного боржника (позичальника) на укладення такого договору не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обов`язків кредитора щодо позичальника (боржника), вимоги до якого передані відповідно до договору про відступлення прав вимоги, разом із правами за договором забезпечення таких вимог. Вимогами чинного законодавства України та умовами договору факторингу не передбачена передача програмного забезпечення, що здійснює нарахування заборгованості по сплаті тіла кредиту, нарахуванню відсотків та пені, а також його детального розрахунку з формулою її формування. Це пов`язано з тим, що в разі відступлення права вимоги вже за існуючою заборгованістю Фактор, відповідно до умов договору факторингу, не має право нарахувати відсотки, комісію, неустойку що передбачені умовами кредитного договору.

Таким чином, Банк, правонаступником якого є Позивач, виконав свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином, в той же час Відповідач порушив умови Кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та в визначений строк.

Станом на 23.08.2024 р. загальний розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем за Кредитним договором становить 30625,79 грн., з яких: 9972,07 грн. заборгованість за кредитом; 20653,72 грн. заборгованість за відсотками.

Заборгованість розрахована станом дату укладання до договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020 укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» та зафіксована у додатку до договору реєстрі кредитних договорів.

Господарські операції на підставі договору № 200493076 від 01.04.2016 року в тому числі розрахунок заборгованості проводились ПАТ «Банк Михайлівський», відповідно до вимог НБУ та умов договору на основі зарахованих на розрахунковий рахунок сум та за допомогою ліцензованого програмного забезпечення, як визначено чинним законодавством України (ст. 534 ЦК України).

Також, позивачем здійснено нарахування суми збитків з урахуванням 3% річних 2759,73 грн. та суму збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 13360,31 грн.

Станом на момент подання позову до суду сума боргу не погашена.

Відповідач у відзиві заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вказавши на те, що позивачем не доведено факту укладання кредитного правочину від 01.04.2016 року №200493076 між відповідачем та ПАТ «Банк Михайлівський», надання ПАТ «Банк Михайлівський» грошових коштів у кредит відповідачу, відступлення права вимоги та наявність будь-якої заборгованості у відповідача перед позивачем.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення кредитного договору, а саме: акцептування Банком оферти відповідача, а також повноважень ОСОБА_2 на підписання кредитного договору зі сторони Банку.

Також відповідач вказує на те, що позивачем не надані належні первині фінансові документи на підтвердження факту надання грошей у кредит, які б відповідали вимогам Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою НБУ від 21.04.2004 №22, крім того, позивачем фактично не наданий розрахунок суми заборгованості.

Крім вищевказаного, відповідач вважає, що позивачем не доведено факт переходу права вимоги до нього, адже, по-перше, відповідач не отримувала повідомлення про відступлення права вимоги, а, по-друге, позивачем наданий лише витяг з реєстру боржників, який не є належним доказом у справі.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2024 року у справі відкрито спрощене провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначений судовий розгляд..

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 29.11.2024 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування оригіналів документів, долучених до позовної заяви.

У судовому засіданні, яке відбулось 07.02.2025 року справу розглянуто по суті.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

01.04.2016 між публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду № 200493076 щодо кредитування (а.с. 28, оригінал а.с. 121). За змістом вказаної заяви (оферти) ОСОБА_1 отримала платіжний засіб «кредитна картка МТС/Зарплатна» із встановленим кредитним лімітом у розмірі 10 200 грн. зі сплатою 58,8% річних.

Відповідно до довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартсіть споживчого кредиту в рамках карткового продукту «кредитна картка МТС/Зарплатна» строк кредиту 12 місяців. У графі «Орієнтована сукупна вартість кредиту» вказано строк 5 років (оригінал а.с. 123).

Факт отримання ОСОБА_1 платіжної картки та/або ПІН-коду підтверджується оригіналом розписки від 01.04.2016 року (а.с. 124).

20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020.

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору № 7_БМ від 20.07.2020 ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 9 972,07 гривень заборгованості за тілом кредиту та 20 653,72 гривень за відсотками.

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021р. у справі № 910/11298/16 встановлено, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020.

Ураховуючи наведені обставини, суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги за кредитним договором до нього.

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що кредитний договір між первісним кредитором ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено не у формі одного документу, а у формі декількох, при цьому твердження відповідача того що саме банк мав акцептувати оферту суперечать змісту цих документів, адже суду надана оферта саме банку і в її умовах вказано, що прийняттям оферти є факт відкриття банком карткового рахунку та видачі картки, а відповідач підписавши її і супутні документи акцептувала цю оферту.

Однак, у заяві (оферті) №200493076 від 01.04.2016 року вказано, що строком дії ліміту по картці є строк дії договору.

Згідно із довідкою про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартсіть споживчого кредиту в рамках карткового продукту «кредитна картка МТС/Зарплатна» строк кредиту 12 місяців. У графі «Орієнтована сукупна вартість кредиту» вказано строк 5 років.

Враховуючи суперечливість даних, внесених у вказані вище документи, суд вважає, що строк дії договору все ж таки становив 12 місяців і сплив 01.04.2017 року, адже саме таке словосполучення застосовано у документах, які надані суду «строк кредиту 12 місяців» і саме його можливо недвозначно тлумачити.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 ЦК України).

Між тим, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника.

Суду надана виписка по рахунку за період з 23.05.2016 по 27.07.2020 загалом на 615 (шістсот п`ятнадцяти) аркушах. Інформація, що міститься у вказаній виписці достеменно підтверджує наявність боргу у розмірі 9 972,07 грн. по рахунку № НОМЕР_1 , при цьому ця сума боргу є однаковою і, наприклад, 04.11.2019 року і 27.07.2020 року.

Проте, перевірити правомірність нарахування відсотків за цією випискою є неможливим, оскільки вона складена не у хронологічному порядку і не містить обов`язкових відомостей щодо відсоткової ставки та тіла кредиту на яку нараховуються відсотки.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відтак, суд, вирішуючи цей спір, керується саме вказаною презумпцією правомірності, укладеного між позивачем та відповідачем договору позики.

Згідно із приписами статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем у належний та допустимий спосіб доведена лише сума основного боргу, а сума нарахованих відсотків натомість не доведена.

Відповідно до ч.1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №2-2035/11 викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 23.02.2022 року у справі №761/1543/20, від 23.02.2022, у постанові від 19.01.2022 року у справі №639/86/17, у постанові від 14.07.2021 року у справі №554/8549/15-ц.

Водночас, позивачем невірно та безпідставно нараховані суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних, зокрема, починаючи з 23.08.2021 року, адже будь-якої вимоги про дострокове припинення кредитного договору зі сторони первісного кредитору не було, немає доказів й направлення будь-яких вимог зі сторони нового кредитору, а його право на отримання грошових коштів за користування кредитом повністю забезпечилось нарахованими відсотками, тому в частині вимоги щодо інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід відмовити.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача частково підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Будь-яких заперечень зі сторони відповідача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу до суду не надходило, проте, враховуючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог витрати на правову допомогу також підлягають пропорційному задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що вимоги позивача є обґрунтованими, то розмір сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення суми задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (юридична адреса: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, ) борг за кредитним договором №200493076 від 01.04.2016 року у сумі 9 972 (дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят дві) гривні 07 копійок.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (юридична адреса: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, ) судовий збір у сумі 516 (п`ятсот шістнадцять) гривень 76 копійок та витрати на правову допомогу у сумі 1 599 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 94 копійки.

В задоволені решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін