КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2489/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скаргиПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року та ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Пилипцем Антоном Юрійовичем, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року позивач ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 09.02.2021 року між ПАТ «Страхова компанія «АРКС» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування майна та відповідальності, пов`язані із володінням та користуванням нерухомим майном квартирою АДРЕСА_1 .

20.10.2021 року із застрахованим майном відбувалась страхова подія - залиття застрахованої квартири водою.

Комісією у складі ТОВ «Сервіс на Саксаганського» 20.20.2021 року складено акт про залиття, з якого вбачається, що в будинку АДРЕСА_2 виявлено наступне: в результаті перепланування загальної тераси власниками квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

Страхувальник добровільного страхування майна та відповідальності, пов`язаної експлуатацією майна звернулася до ПАТ «СК «АРКС» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

Дана заява була розглянута, залиття водою застрахованої квартири, визнано страховим випадком у зв`язку з чим, ПрАТ «СК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 42 482,00 грн.

Позивач зазначав, що власником квартири АДРЕСА_5 на Саксаганського є ОСОБА_1 , який і є винуватцем залиття квартири АДРЕСА_6 .

На підставі викладеного, ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» просить стягнути з ОСОБА_1 суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 42 482,00 грн та судовий збір

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не урахував наявних у матеріалах справи доказів завдання шкоди застрахованому майну. Вказує, що при цьому, відповідач ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів відсутності його вини у завданні шкоди.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неврахування судової практики щодо спірних відносин, просить ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким стягнути з позивача ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» на свою користь 16 000 грн витрат на правову допомогу.

Зазначає, що суд безпідставно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу у зв`язку із відсутністю доказів фактичної оплати таких витрат, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Стверджує, що розмір витрат до стягнення є обґрунтованим та підтверджується належними та достатніми доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законними і обґрунтованими, підстави для його скасування відсутні. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ПрАТ «Страхова компанія «АРКС», залишити рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року без змін.

Від ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , я кому позивач вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою. Вважає, що підстави для стягнення витрат на правову допомогу на користь відповідача відсутні.

В судовому засіданні в апеляційному суді взялиучасть представник позивача адвокат Сечко С.В., який підтримав свою апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав, проти апеляційної скарги відповідача заперечив. Представник відповідача адвокат Пилипець А.Ю. у судовому засіданні просив його апеляційну скаргу задовольнити, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» не підлягає задоволенню, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У межах справи, що переглядається, ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» просить суд стягнути з ОСОБА_1 суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 42 482,00 грн в порядку регресу.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Такий висновок відповідає позиції, висловленій Верховним Судом в постанові від 25 лютого 2019 року в справі № 466/4051/15-ц.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_7 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.01.2023.

ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяла ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка фактично знаходиться в одному житловому будинку на поверх нижче від квартири відповідача.

Згідно з актом про залиття від 20.10.2021, складеного комісією ТОВ «Сервіс на Саксаганського», вбачається, що ними обстежена квартира АДРЕСА_1 . В ході обстеження виявлено: в результаті перепланування загальної тераси власниками квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , водозлив з неї був організований неправильно і тому відбувається постійне затоплення утеплюючих та підстеляючи шарів під нею.

На підтвердження наявності у відповідача обов`язку із відшкодування шкоди позивач надав суду акт про залиття.

Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» встановлено форму акту, який складається у разі залиття квартири (додаток № 4 до Правил).

Згідно з вказаними Правилами акт складається комісією за участю представників організації, яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, та організації, яка обслуговує внутрішньо будинкові системи опалення, водопостачання та водовідведення, представника будинку або будинкового комітету і затверджується начальником організації, яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Присутність зацікавлених осіб як від потерпілої, так і від винної сторін є обов`язковою.

В акті повинно бути відображено: дата його складання; прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, що зазнала шкоди; прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, з вини якого сталося залиття; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей; висновок комісії щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії.

Відмова від підпису складеного акту присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність і у такому випадку в акті має бути зазначено, що такі особи (прізвище ім`я по батькові) підписувати складений акт відмовилися з тих чи інших причин.

Зазначені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 201/658/16-ц (провадження № 61-40389св18).

Як видно із матеріалів справи, акт про залиття квартири складений у відсутності відповідача і не містять вказівок на те, чи було ознайомлено його із вказаним документом.

Також акт про залиття не містить відомостей щодо обстеження квартири АДРЕСА_7 , із якої могло відбутися залиття, а тому із його змісту не можна дійти беззаперечного висновку, що обставини події були повно та всебічно з`ясовані комісією при складанні акту і правильно встановлено причину залиття.

Враховуючи викладене, суд не може вважати вказаний акт належним, допустимим та достовірним доказом в розумінні статей 77-80 ЦПК України, які містять вичерпну інформацію про предмет спору.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач на надав суду доказів доведення факту спричинення матеріальної шкоди внаслідок залиття квартири відповідачем з причин, зазначених у актах про залиття, в зазначену дату.

За змістом статті 1166 ЦК України відсутність вини має доводити особа, яка завдала шкоди, разом із тим, у даному випадку факт завдання шкоди саме відповідачем не встановлений.

При складанні акту про затоплення, який є основним доказом позивача про завдання шкоди, в порушення вищевказаних законодавчих актів не було запрошено власника квартири, який, на думку комісії, є винним в залитті квартири, не вказано, що було оглянуто квартиру АДРЕСА_7 та яким чином було встановлено причину залиття. Саме лише розташування квартири відповідача над квартирою не є беззаперечним доказом вини відповідача в залитті та локалізації причин залиття саме в його квартирі.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проведення будь-яких робіт щодо перепланування загальної тераси власниками квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Жодних належних доказів на підтвердження здійснення того перепланування позивач суду не надав.

Суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог на предмет існування права вимоги до відповідача, як відповідальної особи за заподіяну шкоду.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на доведеність факту завдання шкоди застрахованому майну на висновки суду не впливає, оскільки підставою для відмови у позові є недоведеність завдання шкоди саме з боку відповідача, а не будь-якої іншої особи.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ПрАТ «Страхова компанія «АРКС, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правову допомогу.

Так, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Вказаним рішенням питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішувалось.

Разом з цим, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив суд, зокрема, стягнути з позивача понесені судові витрати на правову допомогу.

В подальшому, 29 серпня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Пилипця А.Ю. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення та вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами, в якій він просив суд стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Даний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення є вичерпним.

Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч.5 ст.270 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення судових витрат, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження здійснення оплати відповідачем ОСОБА_4 витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 16000 грн, зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представник відповідача надав: договір від 15.02.2023, укладений між Адвокатським об`єднанням «Пі.Ес. Лоєрс» та ОСОБА_4 , додаток №1 від 12 червня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 15 лютого 2023 року, додаткову угоду № 1 від 16 серпня 2023 року до договору про надання правової допомоги від 15 лютого 2023 року та Акт приймання-передачі наданих послуг № 1від 27 серпня 2024 року, у якому наведено, зокрема, детальний опис наданих послуг із зазначенням їх вартості.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 отримав правову допомогу під час розгляду цивільної справи за позовом ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» вартість якої у загальному розмірі становить 16 000 грн, яка за умовами договору буде оплачена в майбутньому, що є правомірним і узгоджується із наведеним правовим висновком Верховного Суду.

Суд першої інстанції вказаного не врахував, тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення вказаних витрат на користь відповідача.

Враховуючи складність справи, об`єм виконаних адвокатом робіт, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи, суд доходить висновку про наявінсть підстав для відшкодування відповідачеві за рахунко позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 16 000 грн, оскільки такий розмір правової допомоги є доведеним, обґрунтованим та співмірним заявленим позовним вимогам.

Апеляційний суд також звертає увагу, що представник відповідача направив копію заяви про ухвалення додаткового рішення позивачу через систему «Електронний суд» (а.с. 94), однак, позивач жодних пояснень та заперечень щодо заяви до суду першої інстанції не подавав.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргуОСОБА_1 , яка подана адвокатом Пилипцем Антоном Юрійовичем, задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»() на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування понесених на правову допомогу витрат 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 25 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова