Провадження № 22-ц/811/3784/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Марко О.Р.

з участю представника заявника Цікало А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Цікало Андрія Андрійовича на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року в складі судді Нора Н.В., повний текст якої складений 10.12.2024, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , Департамент гуманітарної політики Личаківського відділу соціального захисту про встановлення факту, що має юридичне значення,-

встановив:

У листопаді 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утриманні ОСОБА_1 .

Заява обгрунтована тим, що 10 лютого 2023 року між заявником та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що відділом державної РАЦС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено актовий запис № 160.

Станом на дату укладення шлюбу, у ОСОБА_2 було двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Міським відділом РАЦС Львівського міського управління юстиції 22 травня 2007 року, батьками ОСОБА_3 вказано: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Разом з цим, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 2 від 21 березня 2023 року вказано, що «відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України».

Таким чином, заявник вказує, що ОСОБА_2 була матір`ю одиначкою.

Відповідно до рішення Яворівського районного суду від 22.06.2017 у справі №460/772/17, позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Після розірвання шлюбу, донька ОСОБА_4 проживала із матір`ю ОСОБА_2 . Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області 29 травня 2020 року, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові міжрегіонального управління Міністерства юстиції 09 березня 2023 року. Станом на сьогоднішній день ОСОБА_2 не працює та перебуває у декреті по догляду за дитиною до досягнення 3 річного віку.

Зазначає, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого Управлінням соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 31 березня 2023 року, мати ОСОБА_2 та батько ОСОБА_1 є батьками багатодітної сім`ї, дітей: ОСОБА_3 , 2007 р.н.; ОСОБА_4 , 2010 р.н.; ОСОБА_5 , 2023 р.н.

Також вказує на те, що з метою гарантування матеріальної стабільності ОСОБА_2 та трьох малолітніх дітей 16.10.2024 було укладено договір подружжя про надання утримання дітей, посвідчений Максимів Л.Д., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, за яким чоловік, ОСОБА_1 , зобов`язався надавати дружині, ОСОБА_2 , грошові кошти на утримання дітей.

ОСОБА_1 є військовозобовязаним та перебуває на військовому обліку.

09.09.2024 заявник звернувся до голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 та повідомив, що не підлягає призову, просив оформити довідку про відстрочку.

Повідомленням № 31 від 27.09.2024 ОСОБА_1 відмовлено у видачі довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки ним не підтверджено факт перебування на утриманні двох дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2

02.11.2024 заявник звернувся через центр наданя адміністративних послуг Львівської міської ради до Личаківської районної адміністрації, як органу опіки та піклування із заявою про обстеження умов проживання та видачу довідки про встановлення факту утримання ним трьох малолітніх дітей.

Листом від 06.11.2024 проінформовано, що до повноважень Личаківської районної адміністрації, як органу опіки та піклування не входить встановлення факту отримання дітей, тому звернувся до суду та просить заяву задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Департамент гуманітарної політики Личаківського відділу соціального захисту про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Цікало А.А., вважає помилковим висновок суду про те, що заява стосується спору про право.

Зазначає, що подана заява має на меті підтвердити факт, що має юридичне значення, для подальшого захисту прав заявника та дітей.

На думку апелянта, суд не врахував положення СК України, які дозволяють укладати угоди про утримання дітей, однак суд не взяв цього до уваги та не врахував, що між сторонами відсутній спір щодо обов`язку утримання дітей.

Також, суд не взяв до уваги акти обстеження умов проживання та свідчення про реальне утримання дітей.

Зазначає, що існують два порядки встановлення фатів, що мать юридичне значення, позасудовий і судовий.

При цьому, чинне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення субєктивних прав.

Покликається на судову практику.

Просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_10 на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно із ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Зважаючи на те, що спір щодо утримання малолітніх дітей підлягає вирішенню в позовному провадженні за зверненням уповноваженого суб`єкта, заявлені вимоги, безумовно впливають на права та обов`язки біологічних батьків щодо утримання дітей, тому суд прийшов висновку, що у спірних правовідносинах наявний спір про право щодо утримання дітей, який може бути вирішено в порядку позовного провадження.

Таким чином, заява не підлягає судовому розгляду в порядку окремого провадження, оскільки заявлені вимоги безумовно впливають на права та обов`язки інших членів сім`ї щодо утримання дітей, тобто наявний спір про право щодо утримання дітей, тому відмовив у відкритті провадження.

При цьому, заявнику звернуто увагу на те, що чинним законодавством передбачено судовий порядок оскарження рішення про відмову у отриманні відстрочки з підстав, визначених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме відповідно до п.п. 5 п. 60 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів виходить із такого.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, що мають юридичне значення та які встановлюються в судовому порядку передбачений у ч.ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утримання; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного чи природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Згідно із ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Як роз`яснено у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року з наступними змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 287/167/18-ц від 30 січня 2020 року викладено висновок, який зводиться до того, що вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній».

Як вбачається із матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить встановити факт перебування дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 на його утриманні.

Із змісту заяви слідує, що від встановлення такого юридичного факту залежить виникнення у нього прав та обов`язків, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період з подальшими змінами.

У додатку 5 до вказаного Порядку наведено перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», серед яких рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Таким чином, метою встановлення факту є отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Колегія суддів виходить з того, що наведенеий у статті 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним, тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом якщо законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року в справі №560/17953/21 вже викладала висновок, що факти, які мають юридичне значення, встановлюються у позасудовому та судовому порядку. Рішення суб`єктів владних повноважень стосовно встановлення фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Ключовим питанням при розгляді цієї справи є насамперед необхідність з`ясувати, у якому порядку (позасудовому чи судовому) підлягає вирішення питання про встановлення факту самостійного виховання дітей.

Так, повноваження суб`єктів владних повноважень визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 08 листопада 2019 року у справі №161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц виснувала, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21.

Що стосується можливості розгляду цієї справи в порядку окремого провадження за правилами цивільного судочинства колегія суддів зазначає таке.

З метою вирішення правової проблеми, яка постала під час дії правового режиму воєнного стану в значній кількості поданих заяв, позовів на території України про встановлення факту самостійного виховання дитини (інших фактів, які пов`язані з реалізацією права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації) чи оскарження рішень, дій, бездіяльності суб`єктів владних повноважень, що перебували та перебувають на розгляді в судах та рішення у яких можуть бути винесені найближчим часом, Верховний Суд передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду, цивільну справу № 201/5972/22 з підстави, передбаченої частиною п`ятою статті 403 ЦПК України, зокрема у зв`язку з тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

У цій справі, заявник просив встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Так, правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Зокрема, смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Іншими словами, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Таким чином, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

У підсумку у постанові від 11.09.2024 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що факт самостійного виховання дитини не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право між батьками дитини, який за загальним правилом може вирішуватися у позовному провадженні.

Окремо Велика Палата Верховного Суду зазначила, що інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Як вже зазначалося, у даній справі ОСОБА_1 просить про встановлення факту перебування на його утриманні відповідних дітей, при цьому самостійно зазначає, що біологічним батьком є лише ОСОБА_5 .

Дійсно, обов`язки батьків висвітлені в ст. 150 Сімейного кодексу України, згідно якої батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.

Згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені судом обставини, колегія суддів приходить переконання, що встановлення факту перебування дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 на утриманні ОСОБА_1 може мати негативні наслідки для матері дітей ОСОБА_2 .

Більше того, СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.

З врахуванням наведеного, на думку колегії суддів, висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.09.2024, справа № 201/5972/22 є релевантними для спірних правовідносин та такими, що підлягають застосуванню.

Таким чином, колегія суддів погоджується із тим, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право, зокрема, щодо участі в утриманні дітей, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України).

Враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що вимоги заявника про встановлення факту утримання дітей не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 .

Більше того, факт утримання дитини не біологічним батьком, а вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку, у тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 551/812/23.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які необхідно пред`явити батьку, який самостійно утримує дитину, при цьому відповідні вимоги повинні доводитися із дотриманням принципу змагальності у цивільному судочинстві та правил доказування.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги заявника цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 315, 367, 374, 377, 382-384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цікало Андрія Андрійовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 лютого 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк