Справа № 644/605/25
Провадження № 2-з/643/15/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2025 суддя Московського районного суду м. Харкова Власенко М. В. розглянувши у м. Харкові без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 644/605/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2025 року до Московського районного суду м. Харкова засобами поштового зв`язку надійшла цивільна справа № 644/605/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини згідно ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2025 року про передачу цієї справи на розгляд за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова.

Так, ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 просить:

встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони від шлюбу, який розірвано рішенням суду, мають неповнолітнього сина, який проживає та перебуває на утриманні позивача з вересня 2020 року. Позивач зазначає, що звертається до суду з цим позовом з метою реалізації свого права на отримання відстрочки від призову.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи.

24 лютого 2025 року до Московського районного суду м. Харкова від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, в якій просить:

заборонити ІНФОРМАЦІЯ_3 вчиняти дії, пов`язані з прийняттям наказу про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправленням ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, на особливий період до місць проходження військової служби до моменту набрання законної сили рішенням у справі № 644/605/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.

Заява обґрунтована, окрім посилань на законодавство України, тим, що повідомленням від 09.07.2024 № 12/7 ОСОБА_1 відмовлено у наданні відстрочки, мотивуючи це тим, що відсутнє рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини та він підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на загальних підставах. Якщо позивача буде призвано на військову службу, то він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить реалізацію права на відстрочку.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Суд, дослідивши заяву про забезпечення позову, встановив таке.

Згідно ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

З аналізу зазначених норм права слідує, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози невиконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства слідує, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зроблено висновок, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

З висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 20/3560/18 слідує, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Зі змісту п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» слідує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

В рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (див. рішення у справі Брумареску, § 78).

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також убезпечення від спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Так, заявником в обґрунтування заяви про забезпечення позову вказано, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить виконання рішення суду в разі задоволення позову, оскільки якщо мобілізаційні заходи щодо нього будуть розпочаті та завершені, то неповнолітня дитина може залишитися без догляду, що може спричинити негативні наслідки.

На підтвердження обґрунтованості та необхідності забезпечення позову заявник посилається на повідомлення комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.07.2024 № 12/7, згідно якого йому відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Предметом позову, заявленого у цій справі, є встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини. Неправомірність дій чи бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо ненадання відстрочки від призову за мобілізацією не є предметом заявлених позивачем позовних вимог.

Суд зазначає, що заходи забезпечення позову мають застосовуватися виключно у межах заявлених у відповідній справі позовних вимог.

Захід забезпечення позову, про який просить заявник, щодо заборони вчиняти дії, пов`язані з його мобілізацією, виходить за межі заявлених позовних вимог, такий спосіб забезпечення позову неспівмірний із предметом позову; зв`язок між таких заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги відсутній, адже такий захід забезпечення позову не може забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду, у разі невжиття таких заходів забезпечення, не доведена.

Наведені у заяві аргументи не свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

На момент розгляду заяви про забезпечення позову у суду відсутні правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки вирішення питання щодо надання позивачу відстрочки, в контексті його незгоди з рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 , повинно розглядатись у порядку адміністративного судочинства відповідним адміністративним судом.

Обставини правомірності/протиправності відмови в задоволенні заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації можуть бути встановлені лише за результатами розгляду справи по суті та дослідженні усіх доказів, наданих як позивачем, так і відповідачем у справі в порядку адміністративного судочинства. Проте, до позовної заяви та заяви про забезпечення позову не додано відомостей про оскарження дій та/чи рішень ТЦК.

Тобто, суд не вправі вирішувати поставлене в заяві про забезпечення позову питання, оскільки це є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, що є неприпустимим на стадії судового процесу в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, враховуючи специфіку військової служби та умови воєнного стану, введеного на всій території України, мотиви, наведені заявником у заяві про забезпечення позову, не свідчать про реальний характер загрози правам та законним інтересам заявника до ухвалення рішення по суті спору, а також не зумовлюють настання внаслідок невжиття таких заходів обставин, які б переважали пов`язані із цим наслідки, за яких в разі невжиття заходів забезпечення позову буде істотно ускладнено чи унеможливлено виконання рішення суду, або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника.

Крім цього, суд звертає увагу, що відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, під час дії воєнного стану, військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відтак, доводи ОСОБА_1 щодо неможливості в майбутньому виконати рішення суду у разі його мобілізації, суд відхиляє, оскільки правові наслідки рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, не вичерпують свою дію лише можливістю надання відстрочки від мобілізації.

Тобто, встановлення судом факту самостійного виховання та утримання дитини батьком є як підставою для отримання військовозобов`язаним відстрочки, так і підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби.

За наведених обставин суд доходить висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у заявлений ОСОБА_1 спосіб.

Керуючись ст. 149 154, 260, 353 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 644/605/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення до безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 26 лютого 2025 року.

Суддя Михайло ВЛАСЕНКО