Справа № 401/2399/24
Провадження № 2/545/303/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.02.2025 Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Стрюк Л.І.,

з участю секретаря Гаврися В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та ОСОБА_1 21.12.2018 укладений договір кредитної лінії № L9172420. Первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в сумі 5500грн, проте позичальник не виконала умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. Розмір заборгованості становить10 884,32грн, яка складається з тіла кредиту розмірі 5500грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 801грн, заборгованість за нарахованими штрафами 1833,32грн та заборгованість за комісією за підготовку та направлення документів у зв`язку з простроченою заборгованістю 2750грн. 01.07.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги №01072019, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за договором кредитної лінії № L9172420, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора щодо відповідача. Станом на дату укладення договору №01072019 від 01.07.2019 відступлення права вимоги, сума заборгованості відповідача перед новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за кредитним договором №L9172420 становила 10 884,32 грн. 25.07.2024 відповідно до протоколу загальних зборів №1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». Відповідач належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, сплати пені і штрафів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в загальній сумі 16 582,11 грн, з яких: 10 884,32грн основний борг, 3% річних 980,84грн, інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань 4 716,95 грн, яку й просить стягнути з відповідача, а також судовий збір та витрати на правову допомогу.

Відповідач надала відзив на позов, в якому зазначила, що заперечує проти позову в повному обсязі з підстав недоведеності та необґрунтованості, оскільки матеріали позову не містять доказів укладення між ТОВ «ФК» «Дінеро» та відповідачем кредитного договору та погодження з нею умов кредитного договору. Розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не може бути доказом надання коштів позичальнику у кредит. Крім того, розрахунок заборгованості проведений з 21.12.2018 по 15.07.2019, тоді як відповідно до паспорту споживчого кредиту строк кредитування встановлено від 7 до 30 днів, а тому право нараховувати відсотки позивач мав тільки до 21.01.2019. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судове засідання представник позивача не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов, просить відмовити з їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

21.12.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» укладено договір кредитної лінії № L9172410 з ОСОБА_1 , відповідно до якого на рахунок останньої було перераховано 21.12.2018 кошти в сумі 3 000грн (з процентною ставкою 178,80% річних) та 23.12.2018 в розмірі 2 500грн (з процентною ставкою 181,93% річних), що підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с.45).

Отже, первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, у свою чергу, позичальник не виконала умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість, яка, згідно з детальним розрахунком, становила 10 884,32грн, що складається з: тіла кредиту в розмірі 5 500грн, заборгованості по відсотках за користування кредитом 801грн, заборгованості за нарахованими штрафами 1833,32грн та заборгованості за комісією за підготовку та направлення документів у зв`язку з простроченою заборгованістю 2750грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

01.07.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги №01072019, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за договором кредитної лінії №L9172410 за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора відносно відповідача. Станом на дату укладення договору про відступлення права вимоги, сума заборгованості відповідача перед новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за кредитним договором становила 10 884,32 грн.

Відповідачка належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, сплати пені і штрафів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в загальній сумі 16 582,11грн, з яких: 10 884,32 грн основний борг, 3% річних 980,84 грн, інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань 4 716,95 грн.

Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, суд зазначає таке.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, судом встановлено, що право вимоги за Договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №L9172410 від 21.12.2018 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

25.07.2024 відповідно до протоколу загальних зборів №1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс».

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначено в п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження належного виконання зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків, пені та штрафів.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на неправомірність нарахування відсотків, оскільки з виписки з рахунку станом на 15.07.2019 вбачається, що відсотки за користування кредитом нараховувалися в межах строку кредиту вання, а саме з 21.12.2018 по 20.01.2019 (а.с.46-49).

Беручи до уваги те, що відповідач, отримавши кредитні кошти у добровільному порядку та у встановлені договором строки, їх не повернула, а також відсотки, пеню та штраф у встановленому договором розмірі на користь позивача не сплатила, суд дійшов висновку, що позов у частині стягнення 10 884,32грн основного боргу підлягає задоволенню.

Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст.625 ЦК України у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання інфляційних втрат в розмірі 4 716,95грн та 3% річних в розмірі 980,84 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з доданим розрахунком інфляційні втрати та 3% річних нараховані позивачем за період з 08.08.2021 по 08.08.2024.

Разом з тим, відповідно до п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Верховний Суд робив висновки щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія п. 18Прикінцеві та перехідні положення ЦК України(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

Тлумачення п. 18Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Так, з 24.02.2022 і дотепер в Україні діє воєнний стан.

Отже, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних у період дії воєнного стану, тобто з 24.02.2022 по 08.08.2024 є безпідставним, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов`язання за період з 08.08.2021 по 23.02.2022 є законними та підлягають задоволенню.

Розмір простроченого, невиконаного зобов`язання становить 1139,88 грн.

Зокрема, розмір 3% річних за вказаний період прострочення (199 днів) становить 178,02 грн, із розрахунку: 10 884,32 грн х 3% х 199 днів /365 днів/100.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється з урахуванням Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-XII, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078, і їх розмір становить 961,86 грн із розрахунку: 10 884,32 грн х 1,06356463грн, де 1,063 - сукупний індекс інфляції за вказаний період прострочення, визначений шляхом множення помісячних індексів за відповідний період, поділений на 100.

Отже, стягненню з відповідача підлягають 3% річних в сумі 178,02грн та інфляційні втрати в сумі 961,86 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача 10 884,32 грн заборгованості за тілом кредиту та відсотків; 3% річних в сумі 178,02грн та інфляційні втрати в сумі 961,86 грн, а всього 12 024,20грн.

Щодо стягнення на користь відповідача понесених на витрат на правову допомогу.

Судом встановлено, що 25.04.2024 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» укладений договір №36 про надання правової допомоги (а.с.57-59).

Відповідно до договору, детального опису та акту про підтвердження факту надання правової допомоги від 22.08.2024, адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» станом на 22.08.2024 виконано ряд послуг за даним договором, на суму в розмірі 5 000грн. (а.с.60-61).

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Необхідно зауважити, що ч. 6 ст.137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, суд бере до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги від 25.04.2024, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи.

Так, актом про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом від 22.08.2024 визначено, що правнича допомога адвоката полягала в складанні позовної заяви, підготовці додатків до позовної заяви та направлення позовної заяви з додатками через підсистему «Електронний суд» на загальну суму 5 000грн. Також суд враховує малозначність справи, її типовий характер та розгляд у спрощеному позовному провадженні з викликом осіб, які у судове засідання не з`явилися та надали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності.

За таких обставин суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу та визначити їх у розмірі 2 000 грн.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог.

Так, позивач звернувся з позовом на загальну суму 16 582,11грн; позов задоволений на суму 12024,20 грн (72,50%). При пред`явленні позову позивач сплатив 2 422,40 грн судового збору.

Отже, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме судовий збір в розмірі 1 756,24 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 1450грн, всього 3206,24.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 263, 265 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (, адреса місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд.8) заборгованість за кредитним договором №L9172410 у розмірі 12024,20грн, та судові витрати в сумі 3206,24грн, всього 15230,44рн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя: Л. І. Стрюк