КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року місто Київ

Справа № №756/15770/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5518/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року (ухвалено у складі судді Луценко О.М.)

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення окремого режиму проживання, -

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Вимоги мотивує тим, що 26.04.2008 року з відповідачем зареєструвала шлюб, від якого мають спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, вони не витримали випробування на відданість один одному в складні періоди, оскільки вона наразі з дітьми тимчасово перебуває за кордоном у зв`язку зі збройною агресією російської федерації на території України та впровадженням воєнного стану. Між ними відсутня подружня близькість, наявні окремі бюджети, самостійне планування кожним із них порядку отримання власних доходів та витрат, що призвело до втрати між ними почуття любові, поваги, взаєморозуміння та довіри, унеможливило їхнє подальше спільне проживання. На даний час сторони проживають окремо.

Позивачка вважає подальше спільне проживання, збереження шлюбу не можливим, оскільки це суперечить її інтересам.

08.01.2024 року до суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява, в якій він просив встановити режим окремого проживання подружжя, а у задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 мотивує тим, що причиною непорозумінь стала нервова напруженість, яка викликає психічну нестабільність в зв`язку з тим що відповідачка з дітьми вимушено виїхали з України та покинули домівку, де життя було налагодженим та облаштований побут, були плани на майбутнє. Позивач на даний час позбавлений можливості проживати разом з дружиною та дітьми спільно за кордоном із-за військового стану. Вважає, що після закінчення військового стану відповідачка з дітьми повернуться до України та після перемоги будуть у стабільному емоційному стані і що їхня сім`я зможе поновити шлюбні відносини. Позивач переконаний у можливості збереження шлюбу та відновлення шлюбних відносин після оздоровлення шлюбу та спокійного врегулювання розбіжностей, що виникли між подружжям, а відтак є всі підстави для встановлення режиму окремого проживання подружжя, а не розірвання шлюбу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №243 від 26.04.2008року.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення окремого режиму проживання - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник скаржника - ОСОБА_1 , 13 грудня 2024 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення та ухвалити нове? яким відмовити в задоволені первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що оскаржуване рішення є необґрунтоване та незаконне, судом першої інстанції при вирішенні цього спору було порушено норми матеріального права, зокрема норму ст. 112 СК України, яка зобов`язує суд з`ясувати: фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу.

Вважає, що твердження позивача про те, що вона фактично самостійно займається вихованням дітей не відповідає дійсності, факт окремого вимушеного проживання, на яке посилається позивач, ніколи не був визначальним для підтвердження існування сімейних відносин, шлюбу, спільного господарства чи спільного бюджету.

Вказує, що на даний час будь-яких реальних підстав для розірвання шлюбу між сторонами не існує, а існують підстави для встановлення режиму окремого проживання подружжя, оскільки відповідач переконаний, що після спливу певного часу подружжя зможе поновити сімейні стосунки та проживати спільно як і раніше однією сім`єю.

23 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказує, що як при зверненні з позовом, так і зараз, її думка не змінилася - вона не бажає проживати разом з ОСОБА_2 , почуття поваги та любові один до одного безповоротно втрачені, ОСОБА_3 любить іншого чоловіка, з яким разом зараз проживає.

Звертає увагу, що поведінка ОСОБА_2 протирічить його вимогам і обґрунтуванням, зазначеним в заявах, а саме, останній звернувся з позовом про поділ майнових прав та спільного майна подружжя (справа № 756/15310/24).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31січня 2025 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

У судове засідання представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_2 чи його представник в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, 18 лютого 2025 року представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи, зазначаючи, що відповідач хворіє, а адвокат Левківський Б.К., як представник відповідача, не може бути присутній у судовому засіданні через перебування на захисті магістерської роботи.

Проаналізувавши вказані клопотання, колегія суддів визнала неповажними причини неявки відповідача та його представника, оскільки відповідно до розкладу складання випускної атестації, копію якого надано до клопотання, захист магістерської кваліфікаційної роботи призначено на 21.02.2025 року. Доказів зайнятості захисника в день засідання, а також доказів перебування за межами міста Києва 18 лютого 2025 року суду не надано. На підтвердження хвороби самого відповідача доказів також не надано. Медичний висновок про тимчасову непрацездатність не містить інформації, щодо кого такий висновок складався.

Апеляційний суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Апеляційний суд виходить з того, що незважаючи на неявку сторін, представника відповідача, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому колегія суддів вважає за можливе вирішити спір по суті.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О. В., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про одруження, сторони зареєстрували шлюб 26 квітня 2008 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №243.

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Матеріалами справи встановлено, що сторони на час подачі позовної заяви про розірвання шлюбу вже проживали окремо через втрату почуття поваги та любові один до одного, що підтверджується поясненнями сторін, викладеними у заявах по суті.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції встановив, що сторони разом не проживають, не ведуть спільне господарство,ОСОБА_3 з дітьми проживає за межами України, в подальшому не бажає проживати разом з ОСОБА_2 та перебувати з ним в зареєстрованому шлюбі, наполягає на розірванні шлюбу, а тому суд констатував наявність підстав для розірвання шлюбу в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Враховуючи принцип рівноправності жінки та чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Однак, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінки» у частині першій підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».

Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За таких обставин, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Отже, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання права особи вимагати розірвання шлюбу.

У суді першої інстанції ОСОБА_3 категорично заперечувала проти задоволення зустрічного позову, вона не бажала перебувати у шлюбі з ОСОБА_2 і заперечувала проти примушення її до цього. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 підтримала свою позицію та зазначила, що перебуває у відносинах з іншим чоловіком, а тому наполягає на розлученні.

Доводи скарги висновків суду про неможливість збереження сім`ї та відсутність волевиявлення позивача перебувати у шлюбі з відповідачем, не спростовують. Наполягання ОСОБА_2 на встановленні окремого режиму проживання з метою збереження сім`ї, з урахуванням вищезазначеного, суперечитиме інтересам та порушуватиме законні права ОСОБА_3 .

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 13 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна