Справа № 464/5332/24
пр.№ 2/464/360/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2025 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

у складі: головуючої судді Сабари Л.В.,

секретаря судового засідання Варениці Р.Б.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить розірвати шлюб, укладений 16 квітня 2010 року, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №369.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 16 квітня 2010 року перебуває з відповідачем у шлюбі. В подружжя є троє неповнолітніх дітей. Зазначає, що шлюб з відповідачем виявився невдалим, між ними часто виникали сварки та непорозуміння щодо сімейного життя, а тому сторони разом не проживають, не ведуть спільного господарства. У зв`язку з наведеним вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим, так як це суперечить його інтересам та інтересам їх неповнолітніх дітей. Крім того вказує, що за взаємною згодою сторони вирішили, що після розірвання шлюбу сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишаться проживати із ним, а син ОСОБА_5 з відповідачем. Таким чином просить розірвати шлюб та залишити проживати неповнолітніх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з ним, а неповнолітнього сина ОСОБА_5 залишити проживати з матір`ю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2024 матеріали справи передано на розгляді судді Сабарі Л.В.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, на даний час у нього нові відносини, не заперечив, що таким чином зраджує дружині, вважає примирення та подальше збереження шлюбу неможливим, оскільки це суперечитиме його інтересам. Зазначив, що повідомив дітей про намір розірвати шлюб з їх матір`ю. Крім того вказав, що їх діти за взаємною згодою з дружиною зареєстровані за його місцем реєстрації, однак фактично проживають разом з матір`ю. Проте, сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після розірвання бажають проживати разом з ним, а син ОСОБА_5 з відповідачем, проти чого остання не заперечує, відтак просить ухвалити рішення про розірвання шлюбу, яким вирішити питання про залишення проживання неповнолітніх дітей.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила щодо розірвання шлюбу. Зазначила, що на даний час діти дійсно проживають разом із нею, хоча зареєстровані за місцем проживання батька. Разом з тим, не заперечує щодо залишення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживати разом з батьком, а сина ОСОБА_5 із нею.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 СК України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Частиною 2 статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 16.04.2010 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 16 квітня 2010 року уклали шлюб, зареєстрували такий у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що складено актовий запис за №369. Після державної реєстрації шлюбу, відповідачу присвоєно прізвище « ОСОБА_7 ».

В подружжя є неповнолітні діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що подружжя проживає окремо, в тому числі, у зв`язку із виконанням позивачем військового обов`язку поза місцем постійного проживання. Будь-яких обставин, що свідчать про припинення спільного проживання через конфлікти, сторони не навели, доказів з даного приводу не надали.

Разом з тим, встановлено, що позивач перебуває у відносинах з іншою жінкою, що не співвідноситься з положеннями ч. 3 ст. 55 СК України, та свідчить про неможливість належного виконання взаємних прав та обов`язків подружжя, зокрема щодо спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, без чого повноцінна сім`я існувати не може, а примирення неможливе.

З цього слідує, що між сторонами виник спір з приводу розірвання шлюбу, який вони, враховуючи наявність неповнолітніх синів, не можуть розірвати в позасудовому порядку.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечила проти задоволення позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. З цього слідує, що подальше збереження шлюбу, який існує формально, суперечитиме інтересам сторін, а тому позов в цій частині слід задовольнити.

Щодо вимоги позову про залишення проживати неповнолітніх дітей з одним з батьків, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

З пояснень учасників справи встановлено, що місце проживання неповнолітніх синів ОСОБА_8 (16 років), ОСОБА_9 (14 років) та ОСОБА_10 (17 років) зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем реєстрації та проживання батька, однак фактично проживають разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 33 Конституції України гарантовано право кожного на вільний вибір місця проживання.

Відповідно до п. 14 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 № 265, дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

При цьому, положеннями Сімейного кодексу України не передбачено можливості в судовому порядку вирішувати питання щодо залишення проживати неповнолітніх дітей разом з одним із батьків.

Суд погоджується з покликаннями позиву на практику Верховного Суду у справах №200/952/18 (постанова від 15.01.2020) та №339/143/20 (постанова від 22.12.2021) про те, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Водночас, з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування відповідних правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21).

Таким чином, при вирішенні даної вимоги позову, суд зважає на те, що неповнолітні діти, яким 14 та 16 років, в силу свого віку, мають право самостійно обирати та визначати місце свого проживання та декларувати таке за місцем проживання одного з батьків на власний розсуд.

Крім того встановлено, що місце проживання дітей було визначено за взаємною згодою подружжя за місцем реєстрації батька, спори з даного приводу між останніми не виникало.

При цьому, суд враховує пояснення позивача про те, що останній є військовослужбовцем і на даний час проходить військову службу поза межами Львівської області, що також підтверджується матеріалами справи. Проте, позивачем не доведено можливості забезпечити неповнолітнім синам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 умови для проживання разом із ним за таких обставин.

Даних про те, що обставини фактичного проживання неповнолітніх дітей разом з матір`ю суперечать їх інтересам або порушують інтереси, права чи свободи будь-якого із сторін, відтак наявності між позивачем та відповідачем спору щодо визначення фактичного місця проживання їх дітей, що, в свою чергу, матеріали справи не містять.

За наведених обставин, у позові в цій частині необхідно відмовити.

Крім того, встановлено, що позивачем при поданні позову понесено судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1 211,20 грн., а відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, відтак суд приходить до висновку, що в порядку розподілу судових витрат позивачу необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, що становить 605,60 грн., а решту судових витрат у розмірі 605,60 грн. стягнути з відповідача на його користь.

На підставі ст. ст. 24, 105, 112, 160 СК України, керуючись ст. ст. 2, 12, 89, 141, 142, 247, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ухвалив:

позов задовольнити частково.

Шлюб, укладений 16 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №369, розірвати.

В решті позову відмовити.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуюча Сабара Л.В.