Справа № 291/1568/24
Провадження №2/291/146/25
РІШЕННЯ

іменем України

25 лютого 2025 року селище Ружин

Ружинський районний суд Житомирської області в складі

головуючого судді Федорчук І.В.

за участю секретаря судового засідання Герасимчук Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року, через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» звернулося до суду з указаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Кредитним договором №1815542 від 25.12.2019 у розмірі 30049,17 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6964,02 грн, за відсотками у розмірі 17085,15 грн, за комісією у розмірі 1000 грн, за пенею у розмірі 5000 грн, а також просить стягнути з відповідача понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 25.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі ТОВ«Мілоан») та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1815542 в електронній формі, в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний через сайт Товариства, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 10 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язався повернути такий, сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором, кошти були перераховані на підставі платіжного доручення яке долучено до позовної заяви. Відповідач не виконав належним чином кредитні зобов?язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин.

01.04.2020 р. згідно умов Договору факторингу №01/04 ТОВ «МІЛОАН» відступлено право вимоги за Кредитним договором №1815542 від 25.12.2019 ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», а відповідно ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» набуло права вимоги до Відповідача.

13.12.2021 між ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» укладено Договір факторингу №1/4 у відповідності до умов якого та згідно Додатку N? 1 до Договору факторингу, набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором про споживчий кредит № 1815542 від 25.12.2019. Згідно Додатку № 1 до Договору факторингу сума боргу перед ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 30049,17 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 6964,02 грн, за відсотками - 17085,15 грн, за комісією - 1000грн, за пенею - 5000 грн.

Ухвалою суду від 30 грудня 2024 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 29 січня 2025 у справі судом постановлено задовольнити клопотання представника відповідача та перейти до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Ухвалою суду від 25 лютого 2025 у справі судом відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів.

У відзиві поданому до суду 29.01.2025 представник відповідача, заперечив можливість задоволення позовних вимог з огляду на те, що позивач звернувся до суду за спливом позовної давності, адже кредитний Договір укладений сторонами 25.12.2019, за яким надано кредит строком на 20 днів з 25.12.2019, а термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом визначено - 14.01.2020, у зв`язку з чим просив про застосування строків позовної давності у поданій до суду письмовій заяві від 29.01.2025. Також у відзиві представником відповідача вказано на безпідставність стягнення пені за кредитним Договором під час дії воєнного стану, та безпідставною вимогу щодо стягнення комісії. У зв`язку з наведеними у відзиві аргументами представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з позивача витрати відповідача понесені на правничу допомогу.

У судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явилися, згідно поданої до суду письмової заяви від 24.02.2025 просили розгляд справи проводити без їх участі. Надали суду письмові пояснення в яких просили у разі доведення обґрунтованості позовних вимог стягнути заборгованість у розмірі 8 964, 02 грн, судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, витрати позивача понесені на правничу допомогу у розмірі 1000, 00 грн, витрати відповідача понесені на правничу допомогу.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у поданій до суду заяві від 03.02.2025 просив проводити розгляд справи за його відсутності на підставі наявних у справі доказів, а позов задовольнити у повному обсязі.

У поданому до суду письмовому клопотанні від 13.02.2025 представник позивача просив відмовити у задоволенні заяви позивача про застосування строків позовної давності. Також просив суд витребувати докази що підтверджують перерахування кредитних коштів відповідачу та користування ними останньою.

У наданих суду додаткових письмових поясненнях від 13.02.2025 представник позивача зауважив щодо доведеності факту укладення кредитного договору і факту отримання кредитних коштів та наявності заборгованості у відповідача, а також відступлення права вимоги. Вказав, що має усі визначені законом підстави стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Кредитним договором №1815542 від 25.12.2019 у розмірі 30049,17 грн, складовими якого являються яких заборгованість за тілом кредиту, за відсотками, за комісією та пенею.

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази та доводи сторін, установив такі фактичні обставини справи, та відповідні до них правовідносини.

25.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1815542 (надалі - Договір) в електронній формі, в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний через сайт Товариства - miloan.ua, відповідно до п. 6.1 Договору. Графік платежів за договором про споживчий кредит №1815542 від 25.12.2019 є Додатком №1 до Договору та його невід`ємною частиною. (а.с.17-19)

Процес оформлення кредитного договору між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 відображено у Анкеті-заяві на кредит № 1815542 від 2019.12.24. Згідно цієї заяви проведено верифікацію та зібрано ідентифікуючі дані позичальника ОСОБА_1 , та погоджено умови кредитування, які відображено в кредитному договорі №1815542 від 25.12.2019, зокрема у п.п. 1.1.-1.6. Договору. (а.с.50)

Так, за змістом п.п. 1.1.-1.4. Позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. Договору (далі- кредит), а Позичальник зобов?язується повернути Позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Сума кредиту становить 10000.00 грн. у валюті: Українські гривні. Кредит надається строком на 20 днів з 25.12.2019. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 14.01.2020.

Відповідно до п. 1.5. Договору, сукупна вартість кредиту складає 3000.00 грн. в грошовому виразі та 548.00 відсотків річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 Договору. Сукупна вартість кредиту розрахована виходячи з припущення, що Кредитний договір залишиться чинним протягом погодженого строку та що Позикодавець і Позичальник виконають свої обов?язки на умовах та у строки, визначені в цьому Договорі. Комісія за надання кредиту: 1000.00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово (п.1.5.1. Договору).

Проценти за користування кредитом: 2000.00 грн, які нараховуються за ставкою 1.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована (п.1.5.2. Договору).

За змістом п. 1.6. Договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п.2.2.3 цього Договору.

Відповідно до п. 2.2.1.- 2.2.2. Договору позичальник сплачує Позикодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п 1.5.1.-1.5.2, 1.6. Договору відповідно. Нарахування Позикодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату фактичного повернення кредиту (включно) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування.

Відповідно до п. 2.2.3. Договору Проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом Позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеним п. 1.4 якщо Позичальник всупереч умовам цього Договору продовжує користуватись кредитом, окрім випадків коли визначена в п.1.5.2 процентна ставка є нижчою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору (за умовами акцій, програм лояльності, тощо). Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то у випадку невиконання Позичальником умов цього Договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати всіх платежів, проценти за користування кредитом з дня наступного за днем визначеним п.1.4 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. Договору протягом 60 днів, після чого нарахування процентів може бути зупинене або припинено Товариством в односторонньому порядку. При цьому Сторони погодили, що після зупинення Товариством в односторонньому порядку нарахування процентів Товариство вправі в будь-який момент без погодження з Позичальником відновити нарахування таких процентів до моменту повного виконання Позичальником зобов?язань за договором або до моменту припинення нарахування процентів за рішенням Товариства. За змістом п. 4.1. Договору, у разі прострочення Позичальником зобов?язань повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього Договору, Позичальник починаючи з дня наступного за днем спливу терміну (дати), вказаного в п. 1.4 цього Договору з урахуванням угод про продовженням строку користування повернення кредиту та оновлених графіків розрахунків, що складаються у зв`язку з укладенням цих угод, зобов`язаний сплатити на користь Товариства пеню у розмірі 2.00 відсотків від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше 50 відсотків від загальної суми кредиту одержаного Позичальником за цим Договором. Вказана пеня розраховується по дату повного погашення простроченої заборгованості, включаючи день такого погашення або до досягнення максимально можливого розміру визначеного цим пунктом. (а.с.17)

Відповідно до п.п. 7.1. п.7 Договору, визначено строк дії договору, порядок внесення змін та розірвання договору. Так, цей Договір, що складається з Правил та індивідуальної частини, набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок Позичальника і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов?язань. Дата переказу суми кредиту на картковий рахунок Позичальника є датою отримання кредиту Позичальником. Строк дії цього Договору - з моменту укладення і до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Якщо зі спливом 3 робочого дня з моменту укладення цього Договору відправлена Товариством сума кредиту не надійде на картковий рахунок Позичальника, дія цього Договору може бути припи достроково, з моменту розміщення Товариством відповідного повідомлення про припинення в особистому кабінеті Позичальника (а.с.19)

Судом установлено, що на виконання умов Договору №1815542, відповідно Платіжного доручення 12423402 від 25.12.2019 ТОВ «Мілоан» було перераховано ОСОБА_1 обумовлені кошти в розмірі 10000,00 грн. (а.с.31)

01.04.2020 згідно умов Договору факторингу №01/04 ТОВ «МІЛОАН» відступлено право вимоги за Кредитним договором №1815542 від 25.12.2019 ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», а відповідно ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» набуло права вимоги до Відповідача. Факт укладення вказаного договору підтверджується платіжними інструкціями про сплату коштів за договором факторингу. (а.с. 34-38).

13.12.2021 між ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» укладено Договір факторингу №1/4 у відповідності до умов якого та згідно Додатку № 1 до Договору факторингу, набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором про споживчий кредит N? 1815542 від 25.12.2019.

Згідно Додатку №1 до Договору факторингу сума боргу перед ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» становить 30049,17 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 6964,02 грн, за відсотками становить 17085,15 грн, за комісією становить 1000 грн, за пенею становить 5000 грн. (а.с.52)

Факт укладення вказаного договору підтверджується довідкою №1/4 від 13.11.2024 ТОВ «ФК «ДОВІРА», де товариство підтверджує повний розрахунок передбачений п.3.Договору з боку ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» (а.с. 39).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Згідно умов вищевказаних Договорів факторингу та відповідно до вимог статей 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України у зобов`язанні позичальника за кредитним договором відбулася заміна кредитора, а ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» набуло статусу нового кредитора.

З метою досудового врегулювання спору, представником позивача, 02.09.2024, було надіслано відповідачу досудову вимогу за вих. №1815542-АВ щодо виконання договірних зобов`язань (а.с.32).

Відомостей щодо належного врегулювання спору за цією досудовою вимогою та виконання відповідачем узятих на себе зобов`язань за договором матеріали справи не місять і сторонами не надано.

Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Тож, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18) зазначено, що «положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму, договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений в письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 зазначає, що «з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів».

З досліджених матеріалів справи судом установлено, що відповідачем було прийнято пропозицію (оферту) укласти кредитний договір №1815542 з Графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору в електронній формі, в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний через сайт Товариства.

Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Судом установлено, що згідно з відомостями про щоденні нарахування та погашення, на час відступлення прав вимоги за Договором №12423402 від 25.12.2019 заборгованість відповідача перед позивачем станом на 17.05.2020 становить 30049,17 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 6964,02 грн, сума заборгованості за відсотками нарахована первісним кредитором за період з 26.12.2019 по 17.05.2020 становить 17085,15 грн, за комісією становить 1000 грн, за пенею становить 5000 грн. (а.с.10-12)

Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованість за тілом кредиту та заборгованості за відсотками, суд зазначає таке.

З указаних відомостей про щоденні нарахування та погашення вбачається, що за період з 26.12.2019 по 14.01.2020 відповідачу нараховувались відсотки за користування кредитом згідно п.п. 1.5.2. Договору, сума яких становила 100 грн. за кожен день. Починаючи з 15.01.2020 договір було пролонговано відповідно до п.п. 2.2.3. п. 2 Договору на стандартних умовах та нарахування процентів здійснювалось згідно п.п. 1.5.2.,1.6 Договору, їх розмір за кожен день з 15.01.2020 по 17.05.2020 становив від 250,00 грн до 174,10 грн. (а.с.17)

Указаний розрахунок за тілом кредиту та за відсотками здійснено в межах погодженого сторонами строку Договору з застосуванням процентної ставки визначеної договором, відповідачем цей розрахунок не спростовано, тому суд вважає вказані відомості про щоденні нарахування та погашення позивача правильним.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачу на підставі кредитного договору було надано кредит в розмірі 10000,00 грн, строком користування на 20 днів з пролонгацією, зі сплатою процентів за користування у розмірі 1.00 % в день за фіксованою процентною ставкою (п.1.5.2. Договору) та 2.50 % в день від фактичного залишку кредиту за кожен день користування (п.1.6. Договору), з особливостями нарахування процентів які визначені п.2.2.3 цього Договору, з остаточним днем повернення кредиту згідно Графіку платежів, а відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та процентів не виконав в повному обсязі, останнім було істотно порушено умови укладеного Договору. Тож позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6964,02 грн, та заборгованості за відсотками в розмірі 17085,15 грн, яка нарахована первісним кредитором за період з 26.12.2019 по 17.05.2020 є повністю обгрунтованими.

Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованість за комісією, суд зазначає таке.

Нарахування заборгованості за комісією в розмірі 1000 грн позивачем здійснено відповідно до п.п.1.5.1. Договору. (а.с.17)

Разом з тим, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на споживчі потреби, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок узгоджується з викладеним висновком Верховного Суду України у постанові від 06.09.2017 по справі № 6-2071цс16, а також аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 №6-1746цс16, згідно якої зроблено висновок, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення винагороди, у тому числі за надання фінансового інструмента та за резервування ресурсів, а нарахування платежів за послуги, що супроводжують кредит за рахунок позивача є незаконним.

Крім того, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 по справі за №520/2614/17).

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позивач не мав права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь кредитодавця за дії, які кредитодавець здійснює на власну користь, а тому нарахована позивачем комісія в сумі: 1 000,00 грн. є супутньою послугою, що супроводжує кредит і її компенсація за рахунок відповідача є незаконною.

Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованість за пенею, суд зазначає таке.

Нарахування заборгованості за пенею в розмірі 5000 грн. позивачем здійснено відповідно до п.п.1.5.1., 4.1. Договору. (а.с.17)

Водночас, пунктами 12, 15, 18, 19 прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (п.12 ЦК України).

У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (п.15 ЦК України).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (п.18 ЦК України).

У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (п.19 ЦК України).

З огляду на наведені нормативні приписи, суд дійшов висновку, що відповідач як позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця пені за таке прострочення, а вказані платежі підлягають списанню кредитодавцем, тому вимога про стягнення з відповідача за пенею в розмірі 5000,00 грн. є безпідставною та не належать до задоволення (а.с.10-12)

Щодо спливу позовної давності, про застосування якої заявлено представником позивача, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повернути кредит наданий позивачем строком на 20 днів з 25.12.2019 та сплатити комісію за надання кредиту, проценти за його користування до 14.01.2020, однак взяте на себе зобов`язання не виконав.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

У цій справі сторони окремо визначили строк дії договору з моменту укладення і до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань (п.п.7.1. п.7 Договору), а також погодили строк кредитування та термін закінчення кредитування (п.п. 1.3., 1.4. п 1 Договору).

Як судом установлено, Договір укладено 25.12.2019, згідно п.п. 1.3. п 1 Договору кредит надавався строком на 20 днів з 25.12.2019, згідно п.п. 1.4. п 1 Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом визначено - 14.01.2020, згідно п.п.7.1. п.7 Договору строк дії договору визначено з моменту укладення і до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до висновків викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Зважаючи на наведене, ураховуючи, що сторони у цій справі окремо погодили строк виконання ними зобов`язання та за п.п.7.1. п.7 Договору визначили строк останнього, зазначивши, що Договір діє з моменту укладення і до повного виконання своїх зобов`язань, суд дійшов висновку, що застосування спливу позовної давності, про застосування якої заявлено представником позивача є безпідставним.

Доводи представника відповідача про невідповідність розміру відсотків указаних в графіку розрахунків за договором та у додатку №1 до договору факторингу, повністю спростовуються змістом кредитного Договору, відомостями про щоденні нарахування та погашення, який здійснено в межах погодженого сторонами строку Договору з застосуванням процентної ставки визначеної договором, відповідачем цей розрахунок належними доказами не спростовано, свого розрахунку не наведено, а сама по собі незгода сторони відповідача з наданим позивачем розрахунком не свідчить про неправильність цього розрахунку, тому суд відхиляє ці доводи.

Стороною відповідача як у письмових так в усних поясненнях не заперечується отримання відповідачем кредитних коштів, що також підтверджено відповідно платіжним дорученням, яке являється первинною бухгалтерською документацією, тому суд відхиляє доводи відповідача про протилежне.

Доказів, які б свідчили про відсутність у відповідача будь-яких кредитних зобов`язань перед кредитором стороною відповідача суду не надано.

Суд вважає, що особа має повертати отримане за договором у розмірі визначеному сторонами цього договору.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача.

В обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу позивач долучив до матеріалів справи: Договір №43657029 про надання правової допомоги вд 07.08.2024, додаткова угода №1815542 до Договору №43657029 про надання правової допомоги від 07.08.2024 від 11.11.2024, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М. від 11.11.2024, акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 11.11.2024.

Суд наголошує, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід ураховувати позицію ВС від 01.09.2020 р. у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховний Суд у постанові від 31.08.2023 у справі №824/20/23 висловив правову позицію, що зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Суд зауважує, що справа не входить до категорії складних та розглядалась у спрощеному провадженні.

Крім того, послуги надані адвокатським об`єднанням є типовими для позивача, оскільки стягнення заборгованості також є предметом діяльності позивача, відповідно не потребують витрати значного часу на складання документів та визначення правових позиції.

З огляду на обставини справи, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, суд вважає, що розмір витрат позивача є непропорційним до предмету позову, вартість послуг є вочевидь завищеною, тому наявні підстави для часткового їх відшкодування відповідачем, в сумі 3 000,00 грн., що відповідатиме обсягу наданих послуг та вимогам розумності та справедливості. В решті вимог слід відмовити.

З огляду на наведене, дослідивши надані суду докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, створивши при цьому учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання

обов`язків, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» до ОСОБА_2 .

Оскільки позивач свої зобов`язання за Договором №12423402 від 25.12.2019 не виконала у зв`язку з чим утворилася заборгованість, вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6964,02 грн, та за відсотками в розмірі 17085,15 грн., загальною сумою - 24049,17 грн, необхідно стягнути в користь позивача. В той час, як позовні вимоги про стягнення комісії у розмірі 1000 грн і пені у розмірі 5000 грн суд вважає безпідставними.

На підставі ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати, а саме - судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі - 1938,72 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Керуючись ст. 2, 7, 10, 12, 19, 81, 83, 141, 258-260, 263-265, 273-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» заборгованість за кредитним Договором №12423402 від 25.12.2019 у розмірі 24049 (двадцять чотири тисячі сорок дев`ять) гривень 17 (сімнадцять) копійок, що складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6964 (шість тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) гривні 02 (дві) копійки, за відсотками в розмірі 17085 (сімнадцять тисяч вісімдесят п`ять) гривень 15 (п`ятнадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1938 (одна тисяча дев`ятсот тридцять вісім) гривень 72 копійки та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ», місцезнаходження: 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, 21/1, :

відповідач: ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання:

АДРЕСА_1 ,, РНОКПП НОМЕР_1

Повний текст рішення складено 25 лютого 2025 року.

Суддя І.В. Федорчук