УХВАЛА

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 757/3091/23-ц

провадження № 61-782 ск 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Некрасовим Олексієм Сергійовичем, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

1. В січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом.

2. Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 11 липня 2023 року відкрив провадження у справі.

3. Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 18 червня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року, зустрічний позов ОСОБА_1 визнав неподаним і повернув стороні зустрічного позивача.

4. В січні 2025 року до Верховного Суду, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Некрасовим О. С., на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

5. Обґрунтовуючи касаційну скаргу заявник вказує на те, що суд першої інстанції, з позицією якого погодився і суд апеляційної інстанції, відмовляючи у прийнятті до розгляду його зустрічний позов, безпідставно не звільнив його від сплати судового збору за подання зустрічного позову та не розглянув його клопотання про звільнення від сплати такого збору. Крім цього вказує на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не навів жодних мотивів відхилення клопотання заявника про звільнення його від сплати судового збору.

5.1 На думку заявника, він мав повне право на звільнення від сплати судового збору за подання зустрічного позову у зв`язку із його скрутним матеріальним становищем, яке заявник обґрунтовує запровадженим на території України воєнним станом, скрутною економічною ситуацією в країні та відкритими відносно нього виконавчими провадженнями про стягнення з нього коштів на користь третіх осіб.

6. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

7. З Єдиного державного реєстру судових рішень та оскаржуваних судових рішень вбачається, що в січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 250 000,00 доларів США за договором позики, 3% річних у розмірі 1 100,00 доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 18 493,15 доларів США.

7.1 Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 11 липня 2023 року відкрив провадження у справі.

7.2 У вересні 2023 року в межах розгляду вказаної справи відповідачем ОСОБА_1 подано зустрічний позов, в якому заявник просив визнати недійсним договір позики, укладений у формі розписки від 07 травня 2020 року із зазначенням особи, що підписується « ОСОБА_1 », визнати відсутнім право вимоги грошових коштів позивача за первісним позовом до відповідача, що витікає з розписки від 07 травня 2020 року.

7.3 Крім цього ОСОБА_1 просив суд відстрочити останньому сплату судового збору за подання зустрічного позову, з огляду на важкий майновий стан відповідача.

7.4 Не вбачаючи підстав для відстрочення сплати судового збору, оскільки доказів на підтвердження важкого майнового стану заявником не надано, Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 11 квітня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_1 залишив без руху, надавши строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання стороною ухвали, а саме для надання суду доказів сплати судового збору за подання зустрічного позову у розмірі 2 147,20 грн або надання документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. А також вказавши заявнику на необхідність викладення обставин які обґрунтовують правові підстави заяви, оскільки по тексту позову міститься посилання на порушення частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України (відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору позики), натомість останнім було частково погашено заборгованість за даним правочином, що суперечать один одному, оскільки, на переконання суду, часткове погашення боргу тягне за собою і часткове визнання позичальником боргового зобов`язання, за яким відбулось часткове погашення.

7.5 Копію ухвали суду від 11 квітня 2024 року було направлено позивачу за зустрічним позовом засобами поштового зв`язку на адресу, зазначену у позові ( АДРЕСА_1 ), та вручено уповноваженій особі останнього 30 квітня 2024 року, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, яке повернулось на адресу суду.

7.6 Cтаном на день проведення підготовчого засідання (18 червня 2024 року) вимоги ухвали суду від 11 квітня 2024 року виконано не було. Заяв про усунення зазначених в ухвалі недоліків на адресу суду не надходило.

7.7 В підготовчому засіданні представник позивача щодо вирішення питання про прийняття зустрічного позову до розгляду просив суд залишити вказаний позов без розгляду, у зв`язку із тим, що позивачем за зустрічним позовом не усунуто недоліки, які зазначені в ухвалі суду від 11 квітня 2024 року.

7.8 В підготовчому засіданні представник відповідача просив суд прийняти до розгляду зустрічний позов та звільнити позивача за зустрічним позовом від сплати судового збору, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем.

7.9 Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 18 червня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, у вигляді боргової розписки, визнання відсутнім права вимоги грошових коштів за договором позики, поданий в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики визнав неподаним і повернув стороні зустрічного позивача, у зв`язку із невиконанням вимог ухвали суду від 11 квітня 2024 року.

7.10 Київський апеляційний суд, погоджуючись із доводами суду першої інстанції в постанові від 25 грудня 2025 року додатково зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 - адвокат Некрасов О. С. заявляючи клопотання в підготовчому судовому засіданні 18 червня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору доказів на підтвердження майнового стану останнього також не надав, а також заявником не виконано вимоги ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року в частині викладення обставини які обґрунтовують правові підстави заяви, враховуючи, часткове погашення боргу ОСОБА_1 .

8. Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

9. Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є, зокрема, верховенство права, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, обов`язковість судового рішення, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

10. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

11. Частиною четвертою статті 177 ЦПК України встановлено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

12. Згідно з частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

13. Також, частиною другою статті 133 ЦПК України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

14. Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 Закону України «Про судовий збір», норми якого є спеціальними.

15. Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

16. Водночас, Верховний Суд зазначає, що відстрочення або розстрочення сплату судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати є правом суду, а не обов`язком, який, вирішуючи таке питання, враховує майновий стан сторони.

17. Разом із цим Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» («Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania»), «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), зазначив, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

18. ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

19. Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

20. Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти росії» («Shishkov v. russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

21. Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду є складовою доступу до правосуддя, а суди критично оцінюють будь-які відомості про важкий матеріальний стан заявника.

22. Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

23. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 20 квітня 2023 року у справі № 990/13/223 зазначила таке: «Із доданих до апеляційної скарги виписки по картці/рахунку з АТ КБ «ПриватБанк» від 16 січня 2023 року та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 22 березня 2023 року № 0210-23-00229 за період з I по IV квартал 2022 року можна визначити, що скаржник не отримував доходів. Проте цих документів не достатньо для висновку визначити й визнати майновий стан скаржника таким, щоб звільнити його від сплати судового збору. З цих документів також не можна визначити, що у скаржника немає інших доходів. Посилання скаржника на відсутність у нього рухомого майна, не є тим фактом, що сам по собі та в сукупності зі згаданими вище документами може слугувати підставою для звільнення скаржника від виконання вимог процесуального закону щодо форми і порядку подання апеляційної скарги в цій справі».

24. Тобто визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутний майновий стан особи, що, відповідно, унеможливлює сплату нею судових витрат.

25. Також у частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

26. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

27. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

28. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

29. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

30. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

31. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

32. Частиною першою статті 89 ЦПК України також визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

33. З оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції вбачається, що заявляючи про відстрочення сплати ОСОБА_1 судового збору за подання зустрічної позовної заяви відповідне клопотання обґрунтовувалося важким матеріальним становищем останнього, при цьому доказів цьому ні суду першої ні апеляційної інстанції не було надано. Таких доказів не долучено і до касаційної скарги.

34. Таким чином Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для відстрочення ОСОБА_1 сплати судового збору за подання зустрічної позовної заяви.

35. Верховний Суд також враховує позицію ЄСПЛ, в аспекті оцінки аргументів скаржника викладених у касаційній скарзі, сформовану, зокрема у рішеннях від 06 вересня 2005 року у справі «Салов проти України», від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» та від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

36. ЄСПЛ також вказав, що необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

37. Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Бюрг та інші проти Франції, Гору проти Греції №2).

38. Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

39. З оскаржуваної ухвали від 18 червня 2024 року вбачається, що Шевченківський районний суд м. Києва визнаючи неподаним та повертаючи зустрічний позов ОСОБА_1 обґрунтував таке рішення тим, що станом на 18 червня 2024 року, вимоги ухвали суду від 11 квітня 2024 року виконано не було. Заяв про усунення зазначених в ухвалі недоліків на адресу суду не надходило. Разом з тим, ухвалою суду від 11 квітня 2024 року позивачу за зустрічним позовом було роз`яснено порядок усунення недоліків.

40. Тобто суд керувався вимогою частини третьої статті 185 ЦПК України, яка імперативно зобов`язує його повернути позов позивачеві у випадку не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом.

41. Заявлене в підготовчому засіданні клопотання представника ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору за подання зустрічного позову, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, не можна вважати таким, що подане на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 11 квітня 2024 року, оскільки таке подане поза межами строків встановлених в ухвалі для усунення недоліків позовної заяви і клопотання про продовження такого строку стороною не заявлялося, що виключає обов`язок суду розглянути його та відповідно обґрунтовувати підстави його прийняття чи відхилення.

42. Таким чином Верховний Суд відхиляє і доводи касаційної скарги щодо того, що суд першої інстанції безпідставно не навів жодних мотивів відхилення клопотання заявника про звільнення його від сплати судового збору.

43. Крім цього Верховний Суд також бере до уваги і те, що позивачем за зустрічним позовом не було усунуто і інші недоліки ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року, а саме в частині викладення обставини які обґрунтовують правові підстави позову.

44. Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

45. Отже, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Некрасовим Олексієм Сергійовичем, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року.

2. Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров