Справа №489/2488/22 Головуюча у 1-й інстанції Микульшина Г. А,.
Провадження № 22ц/812/260/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Кушнірової Т. Б., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Травкіною В. Р.,

за участю: представниці відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Микульшиної Г. А. в залі суду в місті Миколаєві о 13 годині 58 хвилині, із складенням повного рішення 25 листопада 2024 року, у справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2

про поділ майна подружжя

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3

про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2022 року ОСОБА_3 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , звернувся із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, вимоги за яким згодом збільшив, подавши 23 грудня 2022 року відповідну заяву, та просив виділити йому у власність частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь частку від суми несплачених кредитних зобов`язань в розмірі 98 472 грн 29 коп..

В обґрунтування позову зазначав, що з 28 січня 2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який просить розірвати за поданим ним позовом, що розглядається у іншому провадженні.

Під час шлюбу, 19 жовтня 2016 року сторони набули у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 ..

Також під час шлюбу, в інтересах сім`ї, ним укладено кредитні договори з АТ «Акцент Банк», АТ «ОТП Банк», АТ «Універсал Банк» та АТ КБ «Приватбанк», з кожним окремо, але на загальну суму 196 944 грн 58 коп., кредитні кошти за якими витрачалися подружжям на побутові та загальні потреби усієї родини упродовж усього періоду сумісного проживання.

Посилаючись на наведене та необхідність поділу спільного майна та зобов`язань, просив виділити йому у власність частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути на його користь 98 472 грн 29 коп. несплачених кредитних зобов`язань.

Звернувся з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження спірної квартири до набрання законної сили рішенням суду.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 6 вересня 2022 року заяву задоволено частково, постановлено про накладення арешту на частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 4 жовтня 2022 року задоволено клопотання позивача, подане від його імені представником ОСОБА_4 , витребувано копію договору купівлі-продажу спірної квартири, а також усіх документів на підставі яких його було вчинено.

У відзиві на позовну заяву відповідачка вважала її вимоги необґрунтованими, з огляду на те, що спірна квартира була придбана на її ім`я, зокрема, і за рахунок її особистих коштів на суму 48 000 грн, що нею набуті напередодні разом з її матір`ю від продажу квартири у місті Херсон, що належала їм на праві спільної часткової власності. Внаслідок вкладення її особистих коштів разом з коштами подружжя з метою придбання спірного майна, вважала, що її частка у спірному майні є більшою, ніж позивача. Тому поділу підлягає лише 2/5 частин спірної квартири з виділом у власність позивача 1/5 її частини.

У відповіді на відзив позивач, діючи через свого представника, заперечив аргументи відповідачки, щодо внесення нею особисто 48 000 грн на придбання спірної квартири, вартість якої за договором купівлі-продажу визначена у сумі 89 689 грн, та які витрачені покупцем ОСОБА_2 у відповідності до пункту 11, як грошові кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, а не її особистими коштами, що окремо підтверджено заявою чоловіка покупця ОСОБА_3 .

У відзиві на заяву про збільшення вимог до первісної позовної заяви про поділ майна подружжя відповідачка заперечила доводи позивача стосовно стягнення компенсації за його кредитними зобов`язаннями, вказавши що позивачем не доведено використання кредитних коштів в інтересах сім`ї.

У жовтні 2022 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій посилалась на те, що позивачем за первісним позовом не зазначено усе майно, яке теж є сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Відповідачка вказала, що 16 вересня 2021 року за час шлюбу на ім`я позивача придбано нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_2 , а також два транспортних засоби: 4 грудня 2020 року автомобіль Mitsubishi Mirage, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та Mazda-6, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , які є також спільним майном подружжя.

В той же час позивач розпорядився спільним майном у вигляді автомобілів без її згоди, як співвласника, на свій розсуд, внаслідок чого з нього на її користь підлягає стягненню частина грошової компенсації від вартості проданих автомобілів. Нежитлове приміщення, як спільне майно, підлягає поділу в рівних частках між сторонами, а саме кожному у власність слід виділити по його частині.

В подальшому відповідачка декілька разів уточнювала свої зустрічні позовні вимоги шляхом подачі відповідних заяв та остаточно 19 липня 2024 року просила провести поділ спільного майна подружжя, виділивши їй у власність квартиру АДРЕСА_1 , а у власність позивача - нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , з огляду на те, що позивачу на праві особистої власності належить інше житлове приміщення, яке він може використовувати для проживання. Вимоги про стягнення на її користь грошової компенсації від частини вартості проданих автомобілів залишила без змін.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 3 листопада 2022 року поновлено строк на подання зустрічного позову та об`єднано його у одне провадження з первісним позовом. Постановлено про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, вирішено клопотання про допит у якості свідка ОСОБА_5 , витребувано договір купівлі-продажу нежитлового приміщення розташованого за адресою АДРЕСА_2 , та відомості про власників транспортних засобів Mitsubishi Mirage, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та Mazda-6, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , діючи через свого представника, вважав зустрічний позов необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що шлюб між сторонами у цій справі розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2022 року, внаслідок чого транспортні засоби, про поділ яких просить відповідачка ОСОБА_2 , відчужені ще під час шлюбу, 26 та 28 липня 2022 року, за 60 000 грн кожний. Тому, оскільки реалізація спільного майна відбулася до розірвання шлюбу між подружжям, відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідачки частки грошової компенсації від їх вартості.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 1 грудня 2022 року витребувано з державного нотаріального архіву договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , а також копії документів на підставі яких його укладено.

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулась з клопотанням про проведення експертизи з визначення дійсної ринкової вартості спірних транспортних засобів.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2023 року прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог та заяву відповідачки про уточнення зустрічних позовних вимог.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 1 березня 2023 року клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи задоволено частково, постановлено про призначення у справі автотоварознавчої експертизи з визначення дійсної ринкової вартості спірних транспортних засобів на дату вчинення їх продажу. Провадження у справі зупинено.

У жовтні 2023 року до суду надійшов висновок експерта.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 жовтня 2023 року поновлено провадження у справі.

У листопаді 2023 року позивач, діючи через свого представника, звернувся з клопотання про призначення повторної автотоварознавчої експертизи.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2024 року, описку в якій усунуто за ухвалою того ж суду від 25 березня 2024 року, клопотання позивача, подане від його імені представником, задоволено, постановлено про призначення у справі повторної автотоварознавчої експертизи, на вирішення якої поставлено питання про визначення ринкової ціни спірних автомобілів, з урахуванням їх технічних та експлуатаційних особливостей шляхом порівняння подібних за своїми якостями автомобілів. Провадження у справі зупинено.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 9 квітня 2024 року провадження по справі поновлено для виконання клопотання експерта.

Ухвалою Ленінського районного суд міста Миколаєва від 25 квітня 2024 року призначено повторну автотоварознавчу експертизу спірних транспортних засобів, з урахуванням їх технічних та експлуатаційних особливостей шляхом порівняння подібних за своїми якостями автомобілів.

У червні 2024 року до суду надійшов висновок експерта.

Ухвалою Ленінського районного суд міста Миколаєва від 27 червня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалено про визнання за ним в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 частку цієї квартири. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. В порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право власності на частку торгівельного павільйону АДРЕСА_2 , із залишенням у власності ОСОБА_3 іншої частки цього торговельного павільйону. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 92 299 грн грошової компенсації від частки вартості автомобіля Mazda6 та 121 316 грн 50 коп. грошової компенсації від частки вартості автомобіля Mitsubishi Mirage. Розподілено судові витрати.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що нажите сторонами у період шлюбу майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка і дружини є рівними, внаслідок чого визнання права власності на ідеальну частку у нерухомому майні та стягнення грошової компенсації за частку в проданому майні є ефективним способом захисту прав кожного із співвласників. Відсутність підтвердження отримання кредитних коштів та укладення договорів в інтересах родини є підставою для відмови у поділі зобов`язань між колишнім подружжям.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила рішення суду змінити в частині поділу нерухомого майна, виділивши їй у власність спірну квартиру, а у власність позивача ОСОБА_3 торгівельний павільйон. В іншій частині рішення суду залишити без змін

В обґрунтування доводів скарги зазначила, що немає підстав для поділу майна шляхом визнання права власності на ідеальні частки, оскільки об`єкти поділу є неподільними речами і в подальшому це призведе до ініціювання сторонами нових судових спорів про стягнення грошової компенсації за частину належного майна. На сьогоднішній час є усі підстави для виділу відповідачці квартири, з огляду на проживання разом з нею двох неповнолітніх дітей сина ОСОБА_6 , 2011 року народження, та доньки ОСОБА_7 , 2007 року народження, а позивачу торговельного павільйону, оскільки у нього наявне інше нерухоме майно, що придатне для проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, діючи через свого представника, вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню виходячи з відсутності підстав для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якою вказується, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує до частини 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанови Пленуму №11) спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тому вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), у цьому разі та відповідно до частини 2 і 3 статті 325 ЦК України може бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При вирішені справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 28 січня 2011 року по 2022 рік, який між ними розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2022 року (т. 1 а.с.9 зв, т. 2 а.с.131).

Під час шлюбу сторонами у власність набуто наступне майно: 19 жовтня 2016 року квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу на ім`я відповідачки ОСОБА_2 (т.1 а.с.66-67, 170-209); 27 березня 2019 року автомобіль Mazda-6, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та 4 грудня 2020 року автомобіль Mitsubishi Mirage, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , які зареєстровані на ім`я її чоловіка - позивача ОСОБА_3 (т. 1. а.с.81, 138-141); 16 вересня 2021 року нежитлове приміщення торгівельного павільйону, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 з, яке зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу на позивача ОСОБА_3 (т. 1 а.с.134-136).

Усе перелічене майно визнано судом першої інстанції спільним майном подружжя, з огляду на його придбання в період шлюбу одним із подружжя за спільні сумісні кошти та зі згоди іншого, про що кожним з них подані відповідні, нотаріально посвідчені заяви.

Такі обставини встановлені судом з дотриманням норм матеріального і процесуального права, та не оспорені жодним з учасників справи шляхом подачі апеляційної скарги, внаслідок чого не є підставою для перегляду в апеляційному порядку судового рішення в цій частині.

Судом також встановлено, що рухоме майно, яке набуто в період шлюбу продано позивачем без згоди відповідачки т. 1. а.с.81, 138- 141), внаслідок чого з нього на її користь стягнута грошова компенсація частки вартості спільного майна у відповідності до встановленої вартості на підставі проведених судових експертиз (т2. а.с.189-193, т.3 а.с.107-115).

Відмовлено судом у поділі кредитних зобов`язань позивача за укладеними ним з банками кредитними договорами за відсутністю встановлення мети їх укладення в інтересах родини.

З цими обставинами сторони теж погодилися та не оскаржили рішення суду в цій частині.

В той же час відповідачка не погодилася з визначенням судом першої інстанції порядком поділу нерухомого майна між колишнім подружжям, за яким судом визначено право власності кожного із подружжя на ідеальну частку у праві спільної сумісної власності, за яким нерухоме майно перейшло у власність сторін на праві часткової власності.

Відповідачка ОСОБА_2 наполягала на поділі майна шляхом виділу у її власність житлового приміщення, з огляду на її проживання у спірній квартирі разом зі спільною з позивачем дитиною, а позивачу просила виділити нежитлове приміщення, з огляду на наявність у нього іншого житлового приміщення, яке належить йому на праві особистої власності, в якому він може проживати самостійно.

Втім, відповідно до частини 1 статті 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України, статтею 372 ЦК України.

Відповідно до статті 69, частини 1 статті 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Згідно пункту 25 постанови Пленуму №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, встановивши належність квартири до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, суд поділив цей об`єкт, визнав частки сторін рівними.

Зазначені обставини були правильно встановлені судом першої інстанції та до них було застосовано відповідні норми матеріального права.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі в частині поділу спірної квартири, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду першої інстанції в цій частині поділу є законним і обґрунтованим.

Разом з тим, правильно визначивши частки сторін у праві спільної власності на набутий під час шлюбу торговельний павільйон, але з огляду на відсутність заходів забезпечення зустрічного позову в цій частині та недобросовісну поведінку позивача за первісним позовом, суд перед ухваленням судового рішення не перепровірив належність цього майна стороні на час його поділу, внаслідок чого не знав про здійснення ОСОБА_3 22 грудня 2022 року відчуження павільйону шляхом передачі його у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «МБК груп», яке в свою чергу, передала це майно іншій фізичній особі, що вийшла зі складу засновників товариства, про що 15 лютого 2023 року має місце відповідний запис про реєстрацію прав власності на нежитлове приміщення торгівельного павільйону, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 з за ОСОБА_8 ( т. 3 а.с.208-209).

Тому вказані дії позивача не лише виключали можливість поділу спільного майна у спосіб, що обрала відповідачка, а ще є свідченням неефективності обраного нею способу захисту її порушеного права, так як у цьому випадку їй слід було обрати інший спосіб оспорювання вибуття нерухомого майна у власність іншої особи за її безпосередньою участю у судовому процесі або вимагати від позивача виплати грошової компенсації вартості частки у спільному майні, зокрема, шляхом проведення незалежної оцінки майна з відома особи, яка його набула.

Отже, цивільні права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права особи. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача, зокрема, за зустрічним позовом може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації.

Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновити відповідне право або інтерес позивача; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факти, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами); (в) об`єктивно неможливо виконати, хоча зміст спірних правовідносин зумовлює потребу у судовому рішенні, що підлягає виконанню (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині поділу нежитлового приміщення, з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, незважаючи на подачу апеляційної скарги відповідачкою, підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих вимог в обраний відповідачкою спосіб за його неефективністю з захисту порушеного права.

Рішення суду в іншій частині про поділ спірної квартири зміні чи скасуванню не підлягає з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення компенсації за продане рухоме майно та відмови у поділі кредитних зобов`язань не було предметом апеляційного перегляду за поданою відповідачкою апеляційною скаргою.

У зв`язку зі скасуванням судового рішення в частині поділу нежитлового приміщення, рішення суду в частині визначення суми судового збору з розподілу судових витрат згідно до статті 141 ЦПК України, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуті судові витрати зміні не підлягає, з огляду на те, що до неможливості вирішення судом таких зустрічних позовних вимог є виключно недобросовісні дії позивача, який розпорядився спільним майном під час ініційованого ним же самим судового процесу про поділ спільного майна подружжя.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2024 року в частині поділу нежитлового приміщення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ нежитлового приміщення торговельного павільйону.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2024 року в частині поділу квартири залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. Б. Кушнірова

О. В. Локтіонова