Справа №:372/2493/23
Провадження №: 2/755/1164/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді - Хромової О.О.

при секретарі - Бовкун М.В.

за участі

позивача у режимі

відеоконференції - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Максіменцевої Н.О.

представника відповідача - адвоката Пікалова В.С.

розглянувши в судовому засіданні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Пікалова Владислава Сергійовича, про закриття провадження у справі, подане в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

11 лютого 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Пікалов В.С., через систему «Електронний суд» подав клопотання про закриття провадження у справі.

Клопотання обґрунтовано тим, що позивачем ОСОБА_1 заявлено вимогу про визначення місця проживання дитини з нею, однак без конкретизації місця. До позову долучено докази, про навчання дитини в українській школі та про належне позивачеві майно в Обухівському районі Київської області. Однак позивач останні три роки фактично не проживає в Україні, приїздить виключно на судові засідання та повертається у Нідерланди. Це означає, що позивач не планує повернення доньки до України, а подані з позовом докази не мають жодного значення. У випадку, коли дитина буде повернута до України, а мати залишиться проживати у Нідерландах, вказане суперечитиме інтересам дитини. А якщо позивач планує перемістити доньку до Нідерландів, то вона повинна надати докази на підтвердження наявності житла, місця роботи в Нідерландах, наявності умов для нормального проживання дитини разом з матір`ю. Позивач не проживає зараз в Україні і, відповідно, мова не йде про повернення дитини в Україну. Позивач намагається отримати судове рішення, яке б дозволило їй перемістити дитину в Нідерланди.

ОСОБА_3 з вересня 2023 року проживає у місті Мюнхен (Німеччина) разом зі своїм батьком ОСОБА_4 . Дитина офіційно зареєстрована в Німеччині, має медичне страхування. Станом на сьогодні вона проживає в Німеччині 1 рік та 4 місяці. Із вересня 2023 року ОСОБА_5 відвідує школу, займається верховою їздою, плаванням, має подруг із числа однолітків, має тимчасовий захист. Це вказує на те, що постійним (звичайним) місцем проживанням для ОСОБА_3 стала Німеччина, м. Мюнхен.

Рішення суду у даній справі не може бути виконане ні в Німеччині, ні в іншій Європейській країні. Між Україною та Німеччиною відсутня двостороння угода чи конвенція про взаємне визнання та виконання судових рішень. Тобто, рішення у даній справі не створить жодних правових наслідків. У разі, якщо дитина проживає в Німеччині, то дане питання повинно вирішуватися в судах або в органах захисту дітей в Німеччині, де дитина фактично тривалий час проживає і де знаходиться місце її постійного і звичайного проживання. Після виїзду обох батьків ОСОБА_6 з України, Україна не залишилася до дитини звичайним місцем проживання.

На підставі викладеного представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Пікалов В.С., просив закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що дана справа не підсудна судам України і не підлягає вирішенню в судах України.

У судовому засіданні 11 лютого 2025 року представник відповідача - адвокат Пікалов В.С., подане клопотання підтримав та просив задовольнити. Додатково наголосив, що дитина більше року проживає в іншій державі разом з батьком, тому Україна не є звичним місцем проживання дитини.

Відповідач ОСОБА_2 підтримав подане клопотання, просив його задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Максіменцева Н.О., у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечували. Зазначили, що даний спір підлягає вирішенню саме українським судом, оскільки дитина має проживати на території України разом із матір`ю.

Третя особа - Служба у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського району Київської області у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, суд прийшов до таких висновків.

Частиною першою статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З матеріалів справи встановлено, що 05 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у лютому 2022 року з початком повномасштабного вторгнення мати ОСОБА_1 та діти: ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , покинули територію України, проживали у місті Гаага, Нідерланди. Батько залишився проживати в Україні. З метою зустрічі дітей з батьком, позивач привезла дітей до України, проте повернутися назад вже не змогла. Батько створив перешкоди у поверненні дитини до Нідерландів. Старший син залишився проживати у Нідерландах, позивач вимушена була постійно їздити з Києва до Нідерландів. Під час приїздів до місця проживання дитини у с. Підгірці Обухівського району Київської області, мати постійно стикалася із діями психологічного насилля з боку відповідача.

З матеріалів справи також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетнула державний кордон у пункті пропуску «Порубне» у напрямку виїзду. Інформації про осіб, у супроводі яких дитина перетнула державний кордон не встановлено. Відомостей про повернення дитина на територію України після 24 серпня 2023 року матеріали справи не містять.

Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю звичайним місцем проживання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була адреса: АДРЕСА_1 , дитина проживала на території України, що підтверджується долученими до матеріалів справи документами.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

У статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Відповідно до частини першої статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україна згідно із Законом від 11 січня 2006 року № 3303-IV є учасницею Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Гаазька конвенція 1980 року), а також згідно із Законом від 14 вересня 2006 року № 136-V учасницею Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (далі - Гаазька конвенція про батьківську відповідальність 1996 року). Метою Гаазької конвенції 1980 року є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. У разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та a) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або b) дитина не проживає в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі (пункт 1 статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року).

За правилами Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року у разі неправомірного переміщення або утримування дитини держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції.

Стаття 7 цієї Конвенції встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Для застосування пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року потрібно встановити такі обставини: 1) дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; 2) протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини;

3) дитина адаптувалася до нового середовища.

У разі встановлення обставин у сукупності (дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини; дитина адаптувалася до нового середовища) за правилом пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року припиняється юрисдикція суду Договірної Держави попереднього звичайного місця проживання дитини з вирішення цього спору у зв`язку з набуттям нею нового постійного (звичайне для дитини) місця проживання. Тобто, юрисдикція з вирішення такого спору лише за певних умов слідує за місцем проживання дитини; правилами щодо юрисдикції, які закріпленні у Гаазькій конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, запроваджено загальний підхід до визначення юрисдикції, який забезпечує визначеність для сторін, і може, таким чином, сприяти недопущенню спроб пошуку «зручного суду» через міжнародне викрадення дітей.

Правило статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року визначає місце постійного проживання дитини як первинну підставу для визначення юрисдикції, сприяє зверненню батьків до влади з питань опіки, доступу/контактів і переміщення в тих Договірних Державах, де їх дитина живе, замість її вивезення до інших юрисдикцій для вирішення таких питань. Більш того, відповідно до статті 16 Гаазької конвенції 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Викладене узгоджується із правовим позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 вересня 2023 року по справі № 545/2247/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 200/421/19 та від

28 червня 2023 року у справі № 372/2558/22.

Як уже зазначалося раніше, спір між батьками малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо визначення місця проживання дитини виник у 2023 році. Мати дитини ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду ще у червні 2023 року і станом на дату звернення позивача до суду дитина проживала на території України, мала соціальні зв`язки у місці свого постійного проживання, відвідувала навчальний заклад. Тимчасове переміщення дитини після 24 лютого 2022 року до безпечного місця - міста Гаага, Нідерланди, зумовлено об`єктивними обставинами: повномасштабним вторгнення Російської Федерації на територію України та бойовими діями на території Київської області, необхідністю збереження життя та здоров`я дитини та уникнення психо-емоційного травмування дитини.

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що після лютого 2022 року дитина відвідувала територію України з метою забезпечення зустрічей з батьком, сторони вказану обставину не заперечували.

Батько дитини ОСОБА_2 з позовами про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним чи про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не звертався. Матеріали справи не містять зворотнього.

З матеріалів справи також встановлено, що у січні 2023 року дитину повернуто матір`ю на територію України. Дитина продовжувала проживати у місці свого звичайного проживання:

АДРЕСА_1 . Та станом на час розгляду даної справи умови для проживання дитини у зазначеному місці збережені.

У серпні 2023 року дитину переміщено до іншої країни, відомостей про надання матір`ю ОСОБА_1 згоди на зміну місця проживання дитини та переміщення її за кордон матеріали справи не містять та відповідачем не надано. Водночас, в матеріалах справи відсутня інформація також і про осіб, у супроводі яких малолітня ОСОБА_7 перетнула державний кордон. Відомостей про бажання дитини проживати в іншому місці, про надання згоди батьком на перетин державного кордону дитиною тощо до матеріалів справи не долучено.

При цьому, суд враховує, що дитина протягом року проживає на території іншої держави, а саме у місті Мюнхен, Федеративна Республіка Німеччина, та має тимчасовий захист у країні перебування. Однак, спір щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю виник до зміни місця проживання дитини та отримання тимчасового захисту у країні перебування, справа розглядається судом тривалий час, що також зумовлено переглядом в апеляційному порядку ухвали суду про передачу справи за підсудністю, та, водночас, процесуальною поведінкою відповідача, в тому числі зміною представників - адвокатів відповідача, подачею клопотань про надання строку на ознайомленнями з матеріалами справи та формування правової позиції залученими представниками, клопотань про відкладення розгляду справи, витребування доказів тощо.

За вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що спір належить до юрисдикції національного суду, тому підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті

255 ЦПК України відсутні.

Водночас суд звертає увагу представника, що оцінка наданих позивачем доказів щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю та, як наслідок, ухвалення рішення про задоволення позову чи про відмову у його задоволенні, з урахуванням наданих доказів та обраного позивачем способу захисту, здійснюється судом на стадії ухвалення рішення, тобто під час розгляду спору по суті, а не при вирішенні питання про підсудність такого спору.

Керуючись Законом України «Про міжнародне приватне право», статтями 255, 260, 353 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Пікалова Владислава Сергійовича, про закриття провадження у справі, подане в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені статтею 354 ЦПК України.

Суддя О.О. Хромова