КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/8004/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1263/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Паламарчука Миколи Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року у складі судді Ішуніної Л.М.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна про визнання договору іпотеки недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив: визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки від 18 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 5138.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , яку він придбав за договором купівлі-продажу квартири від 27 жовтня 2016 року та цього ж дня зареєстрував на неї право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На час придбання квартири були відсутні будь-які обтяження чи іпотека.

Позивач зазначає, що 14 травня 2021 року йому стало відомо, що заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року витребувано квартиру АДРЕСА_1 від нього на користь ОСОБА_2 . На підставі вказаного рішення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 січня 2020 року право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 .

За його заявою ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва віл 26 листопада 2021 року вищевказане заочне рішення від 30 травня 2018 року було скасовано. На підставі цієї ухвали було скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Разом з тим, 18 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про іпотеку та запис про обтяження квартири АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації зазначено договір іпотеки від 18 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, та ОСОБА_3 , як іпотекодержателем.

Позивач вважає, що договір іпотеки від 18 листопада 2020 року, вчинений виходячи із твердження про наявність у ОСОБА_2 права власності на квартиру на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року, яке 26 листопада 2021 року скасовано, не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, оскільки був укладений не власником квартири, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з указаним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року заяву адвоката Кравець Т.В. в інтересах ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Ухвалено по цивільній справі №760/8004/22 додаткове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в сумі 18 500 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Паламарчук М.А. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки від 18 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 5138.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 18 листопада 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 200 000 грн строком на 5 років, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві вищевказану позику в строк і на умовах, визначених цим договором.

Вказано, що пунктом 17 договору визначено, що позичальник зобов`язується в день підписання цього договору забезпечити укладання наступних правочинів в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором позики: - договору іпотеки, за яким позичальник передає в іпотеку позикодавцю належне йому нерухоме майно - квартиру.

Посилається на те, що на виконання вищевказаної умови договору позики, 18 листопада 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2010 року.

Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, які полягають у відсутності у описовій частині оскаржуваного рішення визнаних ОСОБА_5 (щодо обізнаності про права ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_3 починаючи з 2026 року) обставин, які також визнаються іншими учасниками справи, а також ненаданні правової оцінки вказаним обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сторожук С.С. в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року - залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кравець Т.В. в інтересах ОСОБА_3 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року - залишити без змін.

В апеляційній скарзі адвокат Паламарчук М.А. в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що подаючи заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_7 , в якості доказів надала до суду: копію угоди про надання правової допомоги від 05 жовтня 2022 року; копію додаткової угоди від 07 лютого 2024 року до угоди №05/01 від 05 жовтня 2022 року.

Звертає увагу суду на те, що вказана угода не є належним та допустимим доказом понесення ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу саме у справі №760/8004/22, оскільки:

- угода укладена із АБ «Олени Сторожук» в той час як матеріалами справи підтверджується, що правову допомогу надавала ОСОБА_8 , яка відповідно до наданого витягу з Реєстру адвокатів здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, а не у складі АБ «Олени Сторожук»;

- угодою не визначено, що предметом правничої допомоги є надання такої допомоги у справі №760/8004/22;

- угодою не визначено ні розмір гонорару, ні порядок ціноутворення (погодинна оплата/фіксована оплата тощо).

Вказує, що додаткова угода від 07 лютого 2024 року не визначає, що вартість 18 500 грн - це гонорар у справі №760/8004/22.

Посилається на те, що звіт про надання правничої допомоги від 07 лютого 2024 року також не є належним та допустимим доказом понесення ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу, оскільки:

- не містить жодного посилання про надання допомоги саме у справі №760/8004/22;

- не містить жодного доказу в підтвердження обставини, яким чином, на якій правовій підставі правову допомогу надавала ОСОБА_9 по договору укладеному із АБ «Олени Сторожук» та який розмір гонорару отримала ОСОБА_9 (такі документу є необхідними при визначення критеріїв реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру).

Окрім цього, до квитанцій від 05 жовтня 2022 року та від 07 лютого 2024 року не додано фіскальні чеки, які є єдиними належним та допустимим доказом проведеної оплати, дати оплати та розміру оплати.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кравець Т.В. в інтересах ОСОБА_3 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року - залишити без змін.

Приватний нотаріус КМНО Козаєва Н.М. та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належно. Від представниці останньої надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

У судовому засіданні адвокат Паламарчук М.А. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційні скарги задовольнити, адвокат Сторожук С.С. в інтересах ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу на рішення залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання правочину недійсним.

Зі справи убачається, що згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Орловою О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 274, 27 жовтня 2016 року позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 27-30 т.1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженні об`єктів нерухомого майна № 71899449 від 01 листопада 2016 року на підставі купівлі-продажу квартири позивачем 27 жовтня 2016 року було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру. Відповідно до довідки, на момент реєстрації права власності відомості про реєстрацію іпотеки, обтяжень чи заборон відчуження були відсутні (а.с. 31-32 т.1).

30 травня 2018 року заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва витребувано квартиру АДРЕСА_1 від нього на користь ОСОБА_2 (а.с. 70-75 т.1).

На підставі зазначеного рішення та договору купівлі-продажу квартири, укладеного 16 квітня 2010 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 (а.с. 88-91 т.1), 24 січня 2020 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженні об`єктів нерухомого майна № 256829868 від 17 травня 2021 року (а.с. 33-35 т.1).

18 листопада 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 200 000 грн строком на 5 років, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві вищевказану позику в строк і на умовах, визначених цим договором (а.с. 178-179 т.1).

Пунктом 17 вказаного договору визначено, що позичальник зобов`язується в день підписання цього договору забезпечити укладання наступних правочинів в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором позики: - договору іпотеки, за яким позичальник передає в іпотеку позикодавцю належне йому нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

На виконання вищевказаної умови договору позики, 18 листопада 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2010 року (а.с. 174-177 т.1).

Того ж дня приватним нотаріусом КМНО Козаєвою Н.М. зареєстровано обтяження нерухомого майна - іпотеку на вказану квартиру, номер запису про іпотеку: 39247993, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 233057621 від 18 листопада 2020 року (а.с. 94 т.1).

26 листопада 2021 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та призначено справу до розгляду (а.с. 18-21 т.1).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженні об`єктів нерухомого майна № 293249638 від 29 грудня 2021 року вбачається, що на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року було скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 23 т.1).

Убачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду та просить визнати недійсним договір іпотеки, укладений від 18 листопада 2020 року між відповідачами.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 , як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, на момент укладення договору іпотеки від 18 листопада 2020 року ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Як було встановлено судом на момент укладення договору іпотеки від 18 листопада 2020 року квартира перебувала у власності ОСОБА_2 , а судове рішення, яким скасовано заочне рішення від 30 травня 2018 року, ухвалено 26 листопада 2021 року, тобто після укладення іпотечного договору від 18 листопада 2020 року, отже на момент укладення іпотечного договору були відсутні обставини та підстави з якими позивач пов`язує їх недійсність.

При цьому скаржник не доводить недобросовісність дій, а статтею 204 ЦПК України закріплено презумпцію правомірності правочину і ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Окрім цього, апеляційний суд враховує й долучену під час апеляційного провадження справи постанову Київського апеляційного суду від 14.11.2024року у справі № 760/21038/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_11 , треті особи ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , приватні нотаріуси КМНО Аніскова Н.А., ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про витребування майна з чужого незаконного володіння, якою скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року й ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .

За наслідками вирішення спору витребувано на користь ОСОБА_2 із незаконного володіння ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_1 . (а.с. 217-225 т.2).

Отже, рішенням суду визнано доведеним належність спірного житлового приміщення на праві власності саме ОСОБА_2 .

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17).

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними і обґрунтованими висновки суду про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом є запереченнями проти позовних вимог, які враховані та розглянуті судом, про що наведено у змісті рішення суду, і зводяться до власного тлумачення норм законодавства щодо спірних відносин сторін, незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку, також зводяться до переоцінки доказів у справі.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року ухвалено з дотриманням указаних норм є законним та обґрунтованим.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, представником позивача оскаржується й додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року.

Задовольняючи заяву представниці ОСОБА_3 адвоката Кравець Т.В. та стягуючи з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 18 500 грн, суд першої інстанції виходив з того, що від останнього заперечень не надходило щодо невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

Між тим з такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано наступне: «З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23)).

Як вбачається зі справи, 05 жовтня 2022 року між Адвокатським бюро "Олени Сторожук" в особі керуючого адвоката Сторожук О.Є. та ОСОБА_3 було укладено угоду № 05/01 про надання правової допомоги.

07 лютого 2024 року між ОСОБА_3 та Адвокатським бюро "Олени Сторожук" в особі керуючого адвоката Сторожук О.С. було укладено додаткову угоду до угоди № 05/01 про надання правової допомоги від 05 жовтня 2022 року про таке: підтверджуючи домовленості угоди N 05/01 про надання правової допомоги від 05 жовтня 2022 року сторони підписують цю додаткову угоду з метою погодження вартості послуг про наданню правової допомоги (гонорар), а саме: з урахуванням пункту 4.1 угоди № 05/01 про надання правової допомоги від 05 жовтня 2022 року вартість послуг по наданню правової (правничої) допомоги (гонорар) складає 18 500 грн з яких 8 000 - аванс гонорару (оплачений у відповідності пунктів 2.2.1, 4.1), 10 500 грн - гонорар (оплата якого здійснюється в день укладення цієї додаткової угоди.

Також долучено звіт про надання правничої допомоги від 07 лютого 2024 року за угодою № 05/01 про надання правничої допомоги від 05 жовтня 2022 року з якого вбачається, що адвокатом Кравець (Гончаренко) Т. В.) надано ОСОБА_17 правничу допомогу на загальну суму 18 500 грн без ПДВ.

Крім того надано рахунок № 05-1/01 від 05 жовтня 2022 року, квитанцію № 560535 від 05 жовтня 2022 року, рахунок № 07/01 від 07 лютого 2024 року та квитанцію № 3198405.

Разом з тим, суд з урахуванням викладеного та правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 та від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21, звертає увагу, що доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів Кравець Т.В. в інтересах ОСОБА_3 не подала.

Також, всупереч положенням статті 246 ЦПК України, заявник не навела суду жодних поважних причин щодо неможливості подання доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники подають докази у справі безпосередньо до суду, у строк, визначений законом або судом.

Отже, усі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані стороною у визначені процесуальними нормами строки, а неможливість подання доказів у такі строки повинна бути письмово доведена до суду та належним чином обґрунтована.

З аналізу наведених норм процесуального закону видно, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із вирішенням спору у відповідному судовому рішенні. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості своєчасно подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин; подачі відповідної заяви про це до закінчення судових дебатів; наявності належного обґрунтування поважності причин, що перешкоджають подачі доказів до закінчення судових дебатів.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку відмову у задоволенні заяви представниці ОСОБА_3 адвоката Кравець Т.В. про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки подана представницею заява про ухвалення додаткового рішення не містить обґрунтування поважних причин неподання нею доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Паламарчука Миколи Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу адвоката Паламарчука Миколи Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року задовольнити.

Додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 адвоката Кравець Тамари Василівни про стягнення витрат на правничу допомогу.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: