Справа № 727/2755/24
Провадження № 2/727/12/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого судді: Одовічен Я.В.

за участю секретаря:Гелка А.С.

учасники справи:

представника позивача: Кирилюк Т.А.

третьої особи: приватного нотаріуса Блауш Н.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Душинська Ніна Валеріївна, приватний нотаріус Блауш Наталія Зіновіївна про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним вище позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Душинська Ніна Валеріївна, приватний нотаріус Блауш Наталія Зіновіївна про визнання заповіту недійсним.

Посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 .

Після поховання матері 27.09.2023 року він звернувся до приватного нотаріуса Душинської Н.В. з заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом за його заявою було зареєстровано спадкову справу №71303638.

Єдиним спадковим майном, що залишилось після смерті ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1 , у якій спадкодавець проживала з 06.12.2019 року по день своєї смерті.

Після поховання матері та подання заяви про прийняття спадщини позивач повернувся на постійне проживання за кордон до Німеччини, а у квартиру матері впустив проживати своїх знайомих, щоб ті доглядали за житлом.

У січні 2024 року йому на мобільний номер телефону було надісло копію заповіту від 06.05.2022 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Блауш Н.З. Із заповіту вбачається, що мати позивача ОСОБА_3 в приміщенні приватного нотаріуса по вул.Головній, 50/2 м.Чернівці у присутності двох свідків 06.05.2022 року склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно його доньці ОСОБА_2 .

Позивач заперечує законність та дійсність заповіту ОСОБА_3 від 06.05.2022 року, оскільки вважає, що остання не могла ІНФОРМАЦІЯ_2 особисто прийти до нотаріуса та посвідчити заповіт, так як не могла вільно та самостійно пересуватися. Так, мати багато років тому під час падіння зламала шийку стегна і тривалий час не могла ходити. Згодом їй було замінено суглоб на штучний, який давно зносився, і його мати знову не могла самостійно пересуватися. Окрім того, ОСОБА_3 ніколи під час спілкування не повідомляла йому, що склала заповіт на онуку.

Також вважає, що оскаржуваний заповіт не відповідає дійсності, оскільки існує інший заповіт, який був складений ОСОБА_3 ще 14.08.2014 року та у якому мати заповіла все своє майно йому.

Окрім того, вказував на те, що заповіт від 06.05.2022 року було посвідчено при свідках у приміщенні приватного нотаріуса, що також є не типовим та викликає у нього обгрунтовані сумніви.

Враховуючи наведене вважає, що заповіт від 06.05.2022 року ОСОБА_3 не посвідчувався, або ж спадкодавець була протиправно доставлена до приміщення нотаріуса для вчинення якось іншого правичину, тобто була введена в оману щодо суті правочину, який не відповідав її волевиявленню, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 06.05.2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З., зареєстрований у спадковому реєстрі за №69267091 та стягнути на його користь понесені судові витрати.

Відповідачем відзиву на позов подано не було.

Процесуальні дії у справі :

Ухвалою суду від 26.03.2024 року провадження по справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження.

02.05.2024 року за клопотанням представника позивача витребувано докази.

27.05.2024 року підготовче провадження у справі було продовжено на тридцять днів.

Ухвалою суду від 04.07.2024 року по справі за клопотанням представника позивача повторно витребувано докази.

Ухвалою суду від 16.08.2024 року по справі за клопотанням представника позивача призначено судову посмертну почеркознавчу експертизу та провадження у справі зупинено.

21.10.2024 року провадження у справі було поновлено.

06.11.2024 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено її до судового розгляду.

Узагальнені доводи учасників справи:

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Уточнила, що у зв`язку з наданим висновком посмертної судової почеркознавчої експертизи, яким було встановлено справжність підпису ОСОБА_3 на заповіті, частково підтримує підстави позову. Зокрема, пояснила, що позивач була протиправно доставлена до приміщення нотаріуса для вчинення якось іншого правичину, тобто була введена в оману щодо суті правочину, який не відповідав її волевиявленню, а тому є незаконним та підлягає скасуванню. Просила позов задовольнити.

У судове засідання 27.02.2025 року представник позивача не з`явилась, звернулась до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи. Клопотання обґрунтовувала тим, що 14.02.2025 року нею було подано клопотання до суду про надання їй доступу до технічного запису судових засідань, які відбулись 10.01.2025 року та 13.02.2025 року. Однак, їй було надано доступ лише до одного судового засідання від 10.01.2025 року. Із записом засідання від 13.02.2025 року вона не ознайомлена, оскільки доступу їй надано не було. Враховуючи наведене, вона не мала змоги ознайомитись із показами свідків, у зв`язку з чим не могла підготувати додаткові письмові пояснення по справі. Окрім того, вона не може з`явитись у судове засідання через те, що у її дитини висока температура і вона вимушена знаходитись поряд із нею.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача, суд виходив із наступного.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (ч.3 п.1 статті).

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі "Гінчо проти Португалії" передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Представник позивача не з`явившись у судове засідання, не надала суду доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки, оскільки відповідно до журналу реєстрації відвідувачів Шевченківського районного суду м.Чернівці представник ОСОБА_4 зайшла до приміщення суду 27.02.2025 року о 14 год. 05 хв. та вийшла з суду о 14 год. 10 хв. При цьому судове засідання по справі було призначено на 15 год. 00 хв. Доказів перебування представника чи її дитини на лікарняному суду надано не було.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що представник позивача була присутня у судовому засіданні 10.01.2025 року, приватний нотаріус Блауш Н.З. надавала пояснення у її присутності. Також, представник ОСОБА_4 була присутня у судовому засіданні 13.02.2025 року, допит свідка ОСОБА_5 відбувався за її участю. Посилання представника на те, що їй на було надано доступу за її заявою до запису судового засідання від 13.02.2025 року є надуманими, оскільки у поданій до суду 14.02.2025 року заяві остання просила надати їй доступ до судових засідань від 10.01.2025 року та від 12.01.2025 року.

Суд розцінює такі дії представника позивача, як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, яка перебуває у провадженні суду з 18.03.2024 року та визнає її неявку у судове засідання без поважних причин та вважає за можливе продовжити розгляд справи за її відсутності.

При цьому суд враховує, що представником було надано пояснення по справі, остання була присутня під час надання пояснень третьою особою, допиту свідка судом, а також в повній мірі реалізувала своє право на подачу доказів до суду.

Третя особа приватний нотаріус Блауш Н.З. суду пояснила, що заповідач ОСОБА_3 особисто була присутня у неї в кабінеті під час складення заповіту. Остання дійсно важко пересувалась, а тому її з обох боків під руки підтримували люди, які прийшли з нею. Самостійно вона йти не могла. Саме бабуся виявила бажання вчинити заповіт при свідках, оскільки передбачала, що її син буде оскаржувати його. ОСОБА_3 вирішила скласти заповіт на рідну онуку, пояснивши це тим, що раніше вимушена була продати свою трикімнатну квартири та віддати значну частину коштів сину ОСОБА_1 . Також із бабусею до неї прийшла довірена особа онуки. ОСОБА_3 чітко сформулювала свою волю та те, що бажає скласти заповіт саме на ім`я онуки, а не сина. Заповіт було зачито вголос свідками та ОСОБА_3 , після чого його було роздруковано на бланку та підписано заповідачем та свідками.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились.

Мотивувальна частина

Позиція суду

Заслухавши вступне слово учасників справи, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом:

Встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його батьками, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , зазначено: батько ОСОБА_6 , мати ОСОБА_3 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла у віці 85 років (а.с.11).

06.05.2022 року в АДРЕСА_2 о 10 год. 00 хв. було складено заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстровано за №1143. (а.с.16).

Як вбачається із змісту заповіту, ОСОБА_3 , діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, будучи попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства у присутності двох свідків, обраних нею особобисто: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом буде мати право, у тому числі належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , заповідає своїй внучці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Зміст ст.ст.207, 1241, 1247, 1248, 1253-1255, 1307 ЦК України їй нотаріусом роз`яснено.

Текст заповіту нею прочитано вголос, їй зрозумілий та повністю відповідає її волі.

На її прохання текст заповіту виготовлено за допомогою технічний засобів, зачитано вголос її свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , їй зрозумілий та повністю відповідає її волі.

Заповіт складено і підписано в двох примірниках, один з яких зберігається у справах приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З., а другий виданий заповідачу.

Підписання заповіту: підпис заповідача: наявний підпис.

Свідки своїми підписами підтвердили, що заповіт було ними прочитано вголос у присутності заповідача ОСОБА_3 та що цей заповіт відповідає її дійсним намірам (а.с. 16).

27.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.117). Окрім того, повідомив, що інших спадкоємців за законом у померлої немає.

Відповідач ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 30.10.2023 року також звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Блауш Н.З. 06.05.2022 року, зареєстрованого в реєстрі за №1143, після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.124).

Висновком судової посмертної почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-24/9995-ПЧ від 15.10.2024 року встановлено, що підпис у рядку «підпис від імені ОСОБА_9 у заповіті, посвідченому 06.05.2022 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. за №1143 у реєстрі нотаріальних дій виконаний ОСОБА_3 (а.с.185-189).

Мотиви та доводи, з яких виходив суд та застосовані норми права:

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, щокожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Загальні вимоги до форми заповіту закріплені у статті 1247 ЦК України, відповідно до якої заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

За приписами частин першої та другої статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Аналогічні положення закріплені у пункті 1.7 розділу 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до яких нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути в голос прочитаний і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Відповідно до вимог статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме -зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022року у справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що «свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю».

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача, як на підставу порушених прав позивача, посилалася не те, що оспорюваний заповіт є недійсним в силу вимог ст.229, ст.230 ЦК України як такий, що не відповідає волевиявленню спадкодавця, яка була введена в оману щодо суті правочину.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбаченихЦК України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).

За змістом ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦПК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третястатті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першоїстатті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина першастатті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина першастатті 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що 06.05.2022 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , виготовлений на прохання заповідача за допомогою технічних засобів та підписаний нею власноручуно, що підтверджено висновком посмертної судової почеркознавчої експертизи від 15.10.2024 року. Особу ОСОБА_3 , текст заповіту неодноразово було зачитано вголос, нотаріус переконалась, що зміст заповіту відповідає дійсним намірам ОСОБА_10 , що у сукупності свідчить про дотримання приписів статей 1247,1248 ЦК України.

Крім цього, обставини посвідчення заповіту від 06.05.2022 року підтверджені поясненнями приватного нотаріуса Блауш Н.З., що надані в судовому засіданні. Зокрема, приватний нотаріус вказала, що ОСОБА_3 виявила бажання посвідчити заповіт при свідках, оскільки побоювалася, що її син ОСОБА_1 буде його оспорювати. Спадкодавець пояснила нотаріусу, що вже надала значну частину коштів сину, а тому бажає оформити заповіт саме на онуку ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_5 , допитана судом за клопотанням представника позивача, показала, що у 2022 році працювала у магазині «Норма» поруч з офісом приватного нотаріуса ОСОБА_11 . ЇЇ та її співробітника ОСОБА_12 запросили бути понятими під час посвідчення заповіту нотаріусом. У нотаріуса була присутня жінка похилого віку та чоловік на ім`я ОСОБА_13 , який туди її привіз. ОСОБА_14 похилого віку сказала, що хоче оформити заповіт на свою онуку, вона чітко це чула. Нотаріус склала заповіт та зачитала його їм у голос. Хто ще зачитував заповіт вона не пам`ятає.

Судом також неодноразаво за клопотанням представника позивача викликався у судове засідання свідок ОСОБА_7 , який був присутній під час складання заповіту, проте судові виклики останньому вручені не були у зв`язку з тим, що свідок за адресою зазначеною в заповіті відсутній.

Таким чином, у даній справі встановлено, що оспорюваний заповіт складений у письмовій формі, містить місце та дату його складення, прізвище, ім`я та по батькові спадкодавця, дату та місце її народження, а також прізвище, ім`я та по батькові спадкоємця із зазначенням родинних зв`язків з спадкоємцем ОСОБА_2 (онука), а також містить власноручний підпис ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що заповідач ОСОБА_3 не була визнана судом недієздатною чи обмежено дієздатною, мала право на складання заповіту.

Приватний нотаріус встановила особу заповідача за паспортом, перевірила її дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 207, 1241, 1247, 1248, 1253-1255, 1307 ЦК України, встановила її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчила особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України.

Також заповіт містить рукописний підпис заповідача та запис про те, що заповіт, зі слів заповідача, записаний нотаріусом і заповідачем, що заповіт складено та записано зі слів заповідача приватним нотаріусом за допомогою технічних засобів, до підписання прочитаний уголос заповідачем. свідками і власноручно нею підписаний.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 склала даний заповіт всупереч своїй волі чи здійснила його не розуміючи значення своїх дій, чи під впливом факторів що виключають її волевиявлення. Так само не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не була присутня при складанні заповіту у приватного нотаріуса та що була введена в оману сторонніми особами з метою посвідчення заповіту, або заповіт не був оголошений останній та вона не висловила наміру на його складання у присутності свідків. Крім того, не надано будь-яких доказів, що свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_5 мали будь-який зиск або будь-який інтерес при складанні заповіту на ім`я ОСОБА_2 а також, що даний заповіт складено із порушенням вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203, статтею 1247 ЦК України.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що зміст заповіту від 06.05.2022 року не відповідає волевиявленню ОСОБА_3 , а тому такі позовні вимоги є не доведеними.

Посилання представника позивача в якості підтвердження заявлених позовних вимог на існування заповіту від 14.08.2014 року, яким ОСОБА_3 заповіла усе своє майно ОСОБА_1 , суд відхиляє.

Так, відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Отже, заповідач мала право скласти новий заповіт, який скасовує попередній заповіт.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 вказано, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Суд звертає увагу, що оспорюваний заповіт складений 06.05.2022 року, а заповідач померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і за цей період часу вона могла скасувати складений нею заповіт або внести до нього зміни, проте цього не зробила. Новий заповіт також не склала.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006року № 63566/00).

Щодо розподілу судових витрат

У частині першій, другій статті 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням приписів цієї норми, понесені судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Висновки суду за результатами розгляду справи

Враховуючи викладене, виходячи з того, що стороною позивача не надано суду доказів того, що вчинений спадкодавцем заповіт суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства та не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту недійсними, суд дійшов до висновку, що заповіт складений 06.05.2022 року ОСОБА_3 з її наміру та підписаний з волевиявлення заповідача, що відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, тому приходить до переконливого висновку, що позов ОСОБА_1 необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 203, 215, 229, 230, 1233, 1234, 1247 Цивільного кодексу України; ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 (РНОКПП не відомий), до ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), треті особи: приватний нотаріус Душинська Ніна Валеріївна, приватний нотаріус Блауш Наталія Зіновіївна про визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Одовічен Я.В.