печерський районний суд міста києва
Справа № 334/6223/20-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О. Л.

при секретарі судових засідань-Романенко Ю. О.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Чулініна Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат за увесь період прострочення (з травня 2011 року по вересень 2020 року) у сумі 661 308,73 грн., суму трьох відсотків річних за період з 08.05.2013 по 27.10.2020 у розмірі 89 020,81 грн., а також пеню за період з 08.05.2013 по 27.10.2020 у розмірі 1 083 810 грн., яка обрахована за ставкою 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2020 року суддею Фетісовим М.В. відкрито провадження у справі.

11.01.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив з приводу задоволення позову вказавши, що у постанові Великої палати Верховного суду від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16(провадження № 14-318цс18) зазначено, що Велика палата Верховного суду вважає, що право позичальника нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку виконання зобов`язання чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Строк виплати боргу зазначений в п. 1 та встановлений до 07.05.2011 року. Tобтo з 07.05.2011 року позивач не мав право на нарахування неустойки, передбаченої п. 4 даного договору.

В постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16 зазначена правова позиція, про те, що договірні умови, в тому числі щодо нарахування процентів та пені обмежуються строком договору позики, та не можуть застосовуватися після спливу строку договopy щодо виконання грошового зобов`язання. В такому випадку після спливу строку договору застосуванню підлягають положення статті 625 ЦК України.

Таким чином, позовна вимога позивача про стягнення пені не підлягає задоволенню. Крім того, період, за який позивач просить стягнути неустойку не враховує позовну давність, яка у відповідності до ст. 258 ЦК України складає рік для стягнення неустойки.

Окрім того, представник відповідача заперечує з приводу стягнення інфляційних втрат, оскільки сума боргу зазначена в договорі в еквіваленті до іноземної валюти, а отже індексація у даному випадку застосуванню не підлягає.

Щодо стягнення з відповідача 3 відсотків річних просив застосувати наслідки пропуску позовної давності, не заперечував щодо стягнення 3 відсотків річних в розмірі 35 762,63 грн.

11.01.2021 року від представника відповідача надійшла заява про застосування наслідків пропуску позовної давності.

13.01.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній позовні вимоги підтримав вказавши наступне.

Щодо припущень відповідача про стягнення неустойки у позовній заяві не має вказаних вимог.

Щодо припущень відповідача, що позивач намагається розрахувати індекс інфляції беручи до рахунку іноземну валюту, то вказані припущення не відповідають дійсності, оскільки відповідно до позовної заяви та розрахунку до неї прямо зазначено про застосування гривні при проведенні розрахунку. Крім того, відповідно до п. 1 Договору встановлено, що відповідач отримав саме гривню у борг, при цьому прямо зазначено суму 397 000 грн. А зазначення еквіваленту у доларах США не дає підстави вважати, що позику отримано у доларах США та, що її повернення повинно здійснюватися теж у доларах CШA. Більш того, відповідач, як вбачається з відзиву здійснив погашення основної суми за даним договором саме у гривні.

Щодо 3% річних то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та нe позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексy, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Bepxoвного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гc18).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

19.01.2021 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06.07.2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 02.11.2021 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 три проценти річних у розмірі 35 670,53 грн та інфляційні втрати в сумі 77 711,12 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.04.2023 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06.07.2021 року, залишене без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 02.11.2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд за встановленою підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Ухвалою судді Бусик О.Л. від 24.05.2023 року справу прийнято до провадження.

Ухвалою суду від 04.12.2023 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження - відмовлено.

Ухвалою суду від 21.11.2024 року клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження - задоволено.

Визначено розгляд справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.12.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні з приводу задоволення позову заперечив, просив відмовити. У випадку, якщо суд дійде до висновку про наявність підстав для задоволення позову, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухваши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом установлено, що 07.05.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Вовк І.І.

Відповідно до умов договору ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 у позику грошові кошти у розмірі 397 000 грн., що було еквівалентно 50 000 доларів США, згідно курсу продажу доларів США, установленому комерційними банками м. Запоріжжя на день нотаріального посвідчення договору.

Грошові кошти надані із терміном виплати боргу - 07.05.2011 року.

27.10.2020 року ОСОБА_3 сплатив в межах виконавчого провадження ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 397 000 грн.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, при цьому обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Однак у даній справі судом встановлено і не оспорюється сторонами, що погашення боргу здійснено в національній валюті у розмірі, визначеному договором, а саме - 397 000 грн. і відповідно визначення еквіваленту при фактичному погашені боргу не досягло мети такого визначення, тобто недопущення знецінення суми позики, у зв`язку чим вимоги позивача в частині заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та трьох відсотків річних є обґрунтованими.

Разом із тим, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Згідно із відбитком поштового штемпелю на конверті №407, у якому надійшла позовна заява, позивач звернувся до суду 30.10.2020 року. Відтак, стягненню підлягають суми за останні три роки, але з урахуванням того, що погашення боргу відбулось 27.10.2020 року, тобто розрахунок трьох відсотків річних судом здійснюється за період з 30.10.2017 по 27.10.2020. Отже, сума трьох відсотків річних, яка підлягає стягненню становить 35 670,53 грн.

Рівень інфляції (з урахуванням дефляції) за вказаний період становить 1.19574589, отже сума інфляційних втрат, які підлягають стягненню становить 77 711,12 грн. (397 000х1.19574589 - 397 000).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних у розмірі 35 670,53 грн. та суми інфляційних втрат у розмірі 77 711,12 грн.

Щодо заявленої до стягнення суми у розмірі 1 083 810 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 4 договору від 07.05.2010 року при неповерненні суми позики своєчасно (у термін зазначений в п.1 цього договору) позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і в порядку передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 0,01% від суми не погашеної заборгованості за кожен день прострочення.

Судовим розглядом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2013 року у справі 334/5615/13-ц, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за прострочення виконання за договором позики - 290207 гривень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року заяву адвоката Бобровника Костянтина Володимировича в інтересах ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 22.10.2013 року по справі № 334/5615/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2013 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - скасовано.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2021 року у справі 334/5615/13-ц, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду у задоволенні позову відмовлено.

Вищевказаним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя встановлено, що зазначення договорі 0,01 % від суми не погашеної заборгованості за кожен день прострочення за правою природою є відсотками за користування коштами за договором.

За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Досліджений судом розрахунок заборгованості, зазначений у позовній заяві, свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованим 0,1% від суми непогашеної заборгованості включає період з 08.05.2013 по 27.10.2020, який виходить за межі строку кредитування.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, суд вважає, що після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позикодавцем вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по сплаті процентів за кожен день прострочення за період з 08.05.2013 по 27.10.2020 роки в сумі 1 083 810 гривень є безпідставною.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що договором від 07.05.2010 року не було передбачено такого заходу відповідальності, як стягнення з боржника пені за прострочення виконання основного зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене суд, приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення суми у розмірі 1 083 810 грн. задоволенню не підлягає.

У порядку статті 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 649,70 грн.

Керуючись ст. ст. 192, 193, 524, 526, 530, 545, 625, 1046-1050 ЦК України, ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму трьох відсотків річних у розмірі 35 670,53 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 77 711,12 грн., а всього 113 381 (сто тринадцять тисяч триста вісімдесят одну) гривню 65 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору в розмірі 649 (шістсот сорок дев`ять) гривень 70 копійок.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справу, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Відповідач - ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 )

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2025 року.

Суддя О. Л. Бусик