ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 466/9839/19

провадження № 61-11230св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Омега-Львів»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2022 року у складі судді Баєвої О. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 19 червня 2023 року у складі колегії суддів:Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега-Львів» (далі - ТОВ «Омега-Львів») про захист прав споживачів.

Позов мотивований тим, що між ним та ТОВ «Омега-Львів» укладено три договори купівлі-продажу майнових прав: від 03 серпня 2016 року, від 14 вересня 2016 року, від 22 листопада 2016 року. Свої зобов`язання щодо оплати за придбані майнові права виконав в повному обсязі. Загальна сума сплачених ним коштів становить 2 093 100,00 грн.

Згідно договорів орієнтовна дата введення об`єкта в експлуатацію - другий квартал 2017 року. Проте, станом на момент подачі позову до суду відповідач свої зобов`язання перед позивачем не виконав, об`єкт будівництва в експлуатацію не введений.

Просив суд зобов`язати ТОВ «Омега-Львів»:

ввести в експлуатацію обумовлений договором № 12/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 03 серпня 2016 року, договором № 15/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 14 вересня 2016 року, договором № 19/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22 листопада 2016 року об`єкт будівництва та вчинити всі необхідні дії, передбачені п. п. 2.2; 6.2 договору, привести об`єкт будівництва до вимог п. 6.1 договору, повідомити остаточну дату введення об`єкта в експлуатацію;

перерахувати суму штрафу у розмірі 1 255 860,00 грн;

перерахувати суму процентів за користування грошовими коштами у розмірі 789 070,19 грн;

внести на поточний рахунок продавця грошові кошти у розмірі 1 251 400,00 грн і передати йому квитанції про таке внесення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнено з ТОВ «Омега-Львів» на користь ОСОБА_1 штраф по договору № 12/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 03 серпня 2016 року у розмірі 439 350,00 грн.

Стягнено з ТОВ «Омега-Львів» на користь ОСОБА_1 штраф по договору № 15/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 14 вересня 2016 року у розмірі 446 310,00 грн.

Стягнено з ТОВ «Омега-Львів» на користь ОСОБА_1 штраф по договору № 19/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22 листопада 2016 року у розмірі 370 200,00 грн.

Стягнуто з ТОВ «Омега-Львів» в дохід держави судовий збір в розмірі 2 481,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заява, подана представником відповідача ТОВ «Омега-Львів» про застосування позовної давності не підлягає задоволенню. ОСОБА_1 з об`єктивних причин пропущено позовну давність, оскільки про невведення об`єкта в експлуатацію позивачу стало відомо 28 лютого 2019 року після того, як останній направив ТОВ «Омега-Львів» претензію. У відповідь на претензію № 1 директор ТОВ «Омега-Львів» скеровано ОСОБА_1 повідомлення вих. № 2/03-2019 від 27 березня 2019 року, відповідно до змісту якого ТОВ «Омега-Львів» просили з`явитися ОСОБА_1 для підписання змін до договорів купівлі-продажу майнових прав, а саме для погодження дати введення об`єкта в експлуатацію - четвертий квартал 2019 року.

Відповідно до довідки № 1 про повну оплату вартості майнових прав на квартиру від 04 серпня 2016 року ОСОБА_1 сплачено повну вартість майнових прав за договором № 12/16 від 03 серпня 2016 року в розмірі 732 250,00 грн штрафу. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 % від вказаної суми за 12 місяців прострочення виконання відповідачем свої зобов`язань, що становить 439 350,00 грн.

Відповідно до довідки № 1 про повну оплату вартості майнових прав на квартиру від 13 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 сплачено повну вартість майнових прав за договором № 15/16 від 14 вересня 2016 року в розмірі 743 850,00 грн. У зв`язку із чим з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 % від вказаної суми за 12 місяців прострочення виконання відповідачем свої зобов`язань, що становить 446 310,00 грн штрафу.

Відповідно до довідки № 1 про часткову оплату вартості майнових прав на квартиру від 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 сплачено частково вартість майнових прав за договором № 19/16 від 22 листопада 2016 року в розмірі 617 000,00 грн, не оплаченими залишилися 126 850,00 грн. У зв`язку із чим з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 % від фактично оплаченої суми за 12 місяців прострочення виконання відповідачем свої зобов`язань, що становить 370 200,00 грн штрафу.

Суд не бере до уваги покликання представника відповідача про те, що договір № 19/16 від 22 листопада 2016 року є розірваним, а тому штраф за вказаним договором не підлягає стягненню. Повідомленням вих. № 1 від 14 квітня 2021 року про розірвання договору № 19/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22 листопада 2016 року ОСОБА_1 повідомлено, що у зв`язку із порушенням ним порядку розрахунків згідно з вказаним договором на підставі п. 5.3 договір розірвано. Однак, станом на момент звернення до суду права ОСОБА_1 щодо належного виконання умов вказаного Договору були порушені, а також суду не надано відомостей про повернення сплачених ОСОБА_1 коштів за вказаним договором. Відтак суд приходить до висновку, що слід стягнути суму штрафу за прострочення виконання відповідачем умов договору.

Також суд критично оцінює покликання представника відповідача про те, що у ТОВ «Омега-Львів» не виникло обов`язку збудувати будинок. Судом встановлено, що між ТОВ «Омега-Львів» та ТОВ «Галицька будівельна група» укладено договір генерального підряду № 2014 від 03 грудня 2014 року. 29 серпня 2018 року для проведення будівельних робіт змінений генпідрядник та укладено новий договір підряду № 2908-18 із забудовником ТОВ «Метрополіс». На адресу суду надано повідомлення ТОВ «Метрополіс» від 06 лютого 2020 року, відповідно до якого умовами договору Генпідряду № 2908-18 від 29 серпня 2018 року про будівництво багатоповерхового будинку з прибудованими гаражами по АДРЕСА_1 , укладеного між ТОВ «Омега-Львів» та ТОВ «Метрополіс», на ТОВ «Метрополіс» не покладено обов`язку введення будинку в експлуатацію.

Суд не бере до уваги покликання представника відповідача про те, що відповідальність перед позивачем за будівництво об`єкта несе генеральний підрядник, оскільки ОСОБА_1 укладено договори саме з ТОВ «Омега-Львів», яке і взяло на себе зобов`язання з будівництва та введення Об`єкта в експлуатацію.

Щодо іншої частини вимог позивача, то суд приходить до висновку, що такі безпідставні та не підлягають задоволенню.

Позивач просить суд ввести обумовлений договорами об`єкт будівництва в експлуатацію, вчинити всі необхідні дії, передбачені п. п. 2.2., 6.2 договорів, привести Об`єкт будівництва до вимог п. 6.1 договорів, повідомити остаточну дату введення об`єктів в експлуатацію. Указані позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки відповідачами надано суду документи, які підтверджують законність дій по зведенню нових поверхів над квартирою позивача. А повідомити позивача про остаточну дату введення будинків в експлуатацію відповідач зможе лише після того, як будуть завершені всі необхідні роботи та отримано документи.

Крім того, позивач вважає, що ТОВ «Омега-Львів» безпідставно користується його грошовими коштами, а тому між ними фактично укладено договір позики. Дослідивши матеріали справи, суд не вбачає підставності таких покликань ОСОБА_1 , оскільки відповідно до статті 1048 ЦК України, на яку посилається позивач, для одержання від позивальника процентів повинен бути укладений договір, однак жодного договору позики між ОСОБА_1 та ТОВ «Омега-Львів» не укладалося. Суд не вбачає підстав для висновку, що ТОВ «Омега-Львів» безпідставно володіє коштами ОСОБА_1 , оскільки останнім грошові кошти вносилися на виконання вимог укладених договорів купівлі-продажу майнових прав на квартири.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ТОВ «Омега-Львів» задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2022 року скасовано в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення судового збору в дохід держави із ТОВ «Омега-Львів». Ухвалено в цій частині нове рішення.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог про стягнення штрафних санкцій в розмірі 1 255 860,00 грн, 789 070,19 грн процентів за користування коштами, зобов`язання про внесення відповідачем коштів в сумі 1251 400,00 грн на поточний рахунок. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо пропуску позовної давності. Відповідно до пункту 1.3 договорів № 12/16, № 15/16/, № 19/16 сторони домовились, що орієнтовна дата введення Об`єкта будівництва в експлуатацію 2-ий (другий) квартал 2017 року. Отже позивач знав про дату здачі об`єкта в експлуатацію, останнім днем якого є 30 червня 2017 року, а тому строк звернення до суду наступив з 01 серпня 2017 року. Із змісту претензії (а. с. 26, т. 1) вбачається, що позивач обізнаний про орієнтовну дату введення об`єкта в експлуатацію та покликається на п.1.3 договорів, у претензії позивач зазначає у якому стані будівництво, зазначає, що будується 10-ий поверх житловий будинок замість 9-ти поверхового.

Договори укладені на купівлю-продаж майнових прав, а строк введення об`єкта в експлуатацію не залежить від відповідача та ним остаточно не визначений, а має орієнтовний характер. Суд першої інстанції не встановив, чи має місце вина забудовника ТОВ «Омега-Львів» та наявність причинного зв`язку, оскільки із змісту листа Департаменту містобудування ЛМР встановлено, що договір оренди землі з ТОВ «Омега-Львів» переоформлено лише 06 грудня 2017 року. Тривала процедура переоформлення договору оренди земельної ділянки створила об`єктивні перешкоди щодо завершення будівництва будинку до запланованої дати.

Відповідно до п. 6.1 Договорів товариство взяло на себе одностороннє зобов`язання перед позивачем та перед іншими покупцями за договорами купівлі майнових прав. До односторонніх умов договору товариства відноситься, зокрема, побудова 9-ти поверхового будинку та запланований орієнтовний термін вводу в експлуатацію будинку 2-ий квартал 2017 року. 26 жовтня 2018 року товариство змінило односторонній правочин, подавши зміни у Декларації про початок будівельних робіт, зокрема, змінивши поверховість будинку з 9-ти на 12. Право внесення таких змін передбачено статтею 17 Закону України «Про основи містобудування» та статтею 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Суд зазначає, що внесені зміни продавцем не повинні впливати на права покупця ОСОБА_1 та порушувати умови договорів.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині зобов`язання відповідача збудувати об`єкт будівництва та ввести його в експлуатацію, суд зазначає, що відповідно до п. 2.2 відповідач не брав на себе зазначених зобов`язань, оскільки не є продавцем об`єкта будівництва, а є відповідно до п. 1.1 договорів продавцем майнових прав на квартири. Передача майнових прав на квартири обумовлена відкладальними обставинами (завершення будівництва об`єкта, здача будинку в експлуатацію), строк яких на даний час не настав і настання яких не залежить від відповідача. Пунктами 2.2.2 та 6.2 Договорів передбачено, що передача майнових прав на квартири відбудеться після настання такої обставини як отримання відповідачем ТОВ «Омега-Львів» Декларації (акту, сертифікату), що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його введення в експлуатацію. Відтак укладені між сторонами договори за своєю правовою природою відповідно до статті 212 ЦК України є правочинами, правові наслідки в яких пов`язуються з настанням певної обставини. За змістом договорів купівлі-продажу майнових прав ОСОБА_1 отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Завершення будівництва є обов`язком Генерального підрядника ТОВ «Метрополіс» згідно з договором генерального підряду, а прийняття будинку в експлуатацію - процедура, яка залежить від багатьох правових передумов (подання акта про готовність, який підписаний, крім замовника, генпідрядником та іншими службовими особами) та яка передбачає видачу сертифіката про готовність об`єкта до експлуатації органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, визначеному КМУ (частина друга статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Щодо доводів апеляційної скарги в частині повідомлення остаточної дати введення будинку в експлуатацію, то зазначена вимога не ґрунтується на умовах договорів укладених між позивачем та відповідачем, а є відкладальною обставиною у відповідності до статті 212 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині перерахувати суму відсотків (процентів) за користування грошовими коштами відповідача, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в цій частині та зазначає, що такі вимоги є безпідставними, оскільки зазначене суперечить вимогам статті 1214 ЦК України та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10 квітня 2018 року (справа № 910/10156/17). Між сторонами склалися договірні відносини з приводу купівлі-продажу майнових прав, які не містять умов щодо зазначених вимог.

Не підлягають до задоволення вимоги апеляційної скарги в частині зобов`язання відповідача внести на поточний рахунок відповідача (Продавця) грошові кошти позивача (Покупця) в розмірі 1 251 400,00 грн і передати позивачу квитанції про таке внесення, оскільки факт розрахунку позивача підтверджено виданими йому довідками про оплату вартості майнових прав, які є у позивача, і зазначене ним не заперечується.

Аргументи учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову апеляційного суду повністю та рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог і ухвалити судове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 1 255 860,00 грн, в іншій частині позовних вимог ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про зобов`язання відповідача: ввести обумовлений договорами Об`єкт будівництва в експлуатацію та вчинити всі необхідні дії, передбачені п. п. 2.2., 6.2. договорів; привести Об`єкт будівництва до вимог п. 6.1 договору; повідомити позивачу остаточну дату введення Об`єкту в експлуатацію; перерахувати позивачу суму процентів за користування грошовими коштами у розмірі 106 894,46 грн; внести на поточний рахунок відповідача грошові кошти позивача у розмірі 1 251 400,00 грн і передати останньому квитанції про таке внесення. Судові витрати покласти на відповідача.

Касаційну скаргу мотивовано тим, щофактично судом першої інстанції встановлено факт порушення відповідачем умов договорів щодо строку введення Об`єкта будівництва в експлуатацію, а також існування обов`язку відповідача ввести Об`єкт будівництва в експлуатацію та його невиконання. Саме такі висновки суду першої інстанції підтверджують підставність заявленого у справі позову. Натомість судом першої інстанції задоволено лише позовну вимогу про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 1 255 860,00 грн.

Строк введення Об`єкта будівництва в експлуатацію - другий квартал 2017 року, відповідь на претензію позивача датована 27 березня 2019 року, а з позовом до суду позивач звернувся 28 листопада 2019 року з основними та додатковими вимогами, тобто в межах трирічного строку, що судом апеляційної інстанції взято до уваги не було. Відповідь відповідача і відобразила початок перебігу загальної та спеціальної позовної давності. А відтак на момент звернення позивача до суду з позовом позовна давність як до основних, так і до додаткових (похідних) вимог не сплила, як наслідок в суду першої інстанції не було підстав для застосування при вирішенні спору частини четвертої статті 267 ЦК України. Якщо вважати, що позовна давність по позовних вимогах позивача, що заявлені у цьому спорі, почала спливати з 01 серпня 2017 року, то з моменту отримання від відповідача листа від 27 березня 2019 року № 2/03-2019 на претензію № 1 позивача, на підставі частини першої статті 264 ЦПК України така перервалася, так як відповідачем вчинено дії, які свідчать про визнання свого обов`язку щодо завершення будівництва будинку у змінені строки.

Отже, на момент звернення до суду позивачем не пропущено позовну давність, тим більше, що відповідачем свої зобов`язання перед позивачем досі не виконані.

За спірних правовідносин проект кожного з договорів розроблявся відповідачем. Тому суд мав врахувати обов`язковість і виконуваність умов договору та застосування статті 629 ЦК України, що викладено у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/1, від 01 листопада 2021 року у справі №917/1338/18.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок про спростування та недоведеність вини відповідача у порушенні договірних зобов`язань перед позивачем, у зв`язку з чим може бути стягнуто з відповідача штраф. На відсутність своєї вини відповідач зазначає, що генпідрядник (ТОВ фірма «Метрополіс») не завершив будівництво Об`єкта будівництва, натомість згідно з листом ТОВ фірма «Метрополіс» від 06 лютого 2020 року вбачається, що саме відповідач не провів розрахунок з генпідрядником за виконання робіт, що зумовило неможливість виконання ним робіт в повному обсязі. Відповідач належними, допустимими та достатніми доказами не спростував факт відсутності своєї вини у своєчасному невведенні Об`єкта будівництва в експлуатацію. Тому вина відповідача презюмується з усіма подальшими правовими наслідками від цього. Навіть після процедури переоформлення договору оренди земельної ділянки і його переукладення 06 грудня 2017 року відповідач не вчинив жодних дій, спрямованих на введення Об`єкту будівництва в експлуатацію протягом наступних 5,5 років. Згідно з відповіддю відповідача на претензію позивача такий строк був запланований на

4-й квартал 2019 року. Втім невведення Об`єкта будівництва в 4-му кварталі 2019 року пояснюється листом ТОВ фірма «Метрополіс» (генпідрядника), що власне чітко підтверджує наявність вини відповідача у порушенні перед позивачем своїх договірних зобов`язань.

Відповідач як замовник будівництва Об`єкта будівництва несе перед позивачем відповідальність за своєчасне його спорудження та введення його в експлуатацію і це є істотною умовою кожного з договорів, правові висновки з приводу чого наведені у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі № 607/1579/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 607/5403/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 607/1585/19, від 30 грудня 2020 року у справі № 607/5404/18, від 20 травня 2021 року у справі № 607/1569/19, від 26 серпня 2021 року у справі № 607/20776/14, які не враховані апеляційним судом при винесенні оскаржуваної постанови. За спірних обставин поведінка відповідача, який не вчинив усіх необхідних дій, спрямованих на спорудження Об`єкта будівництва та по введенню його в експлуатацію, суперечить його попередній поведінці (отриманню коштів від позивача та встановленню обов`язку по переданню квартир у збудованому Об`єкті будівництва у власність позивача в замін набутих майнових прав) і є недобросовісною. Відповідач не виконує та не намагається виконати свій обов`язок перед позивачем вже більше 6-ти років.

Кожен з договорів є чинним, не визнаний судом недійсним, не розірваний, не припинений повним виконанням, а тому згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Позивачем в процесі розгляду справив в судових засідання наголошувалося, що за бажанням відповідача в цілях уникнення надмірного оподаткування, між сторонами спору договір № 3 було укладено у двох варіантах з різною вартістю та, відповідно, з різною розрахунковою вартістю майнових прав, інша частина умов цих договорів були ідентичними, в тому числі нумерація та дата укладення. На підтвердження цьому позивачем приєднано до матеріали справи відповідні копії примірників договорів. Незважаючи на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції спору застосував до спірних правовідносин частину восьму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та зробив висновок, що «нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача», однак припустився помилки при встановленні обставин справи щодо наявності в позивача боргу перед відповідачем по договору № 3 в сумі 126 850,00 грн. Судом першої інстанції було взято до уваги та надано правову оцінку саме примірнику договору № 3, що укладенні між сторонами, де вартість 1 кв. м становить 14 500,00 грн, а не 6 500,00 грн, що суперечить доводам позивача. Суд апеляційної інстанції вказані доводи позивача взагалі не дослідив.

Тому повна вартість майнових прав на квартиру за договором № 3 не лише оплачена в повному обсязі, але ще переплачено 283 550,00 грн. Сума переплати безпідставно перебуває у розпорядженні відповідача, вимогу з приводу стягнення процентів за користування якої судом першої інстанції помилково не було задоволено.

Відтак вказана сума переплати в розмірі 283 550,00 грн, хоч і здійснена по Договору № 3 (по 6 500,00 грн/кв. м), проте без відповідного еквіваленту майновим правам на квартиру в Об`єкті будівництва, а тому вказана сума одержана та зберігається відповідачем без достатньої правової підстави і одночасно розцінюється позивачем як відносини позики, що не суперечить статтям 6, 8, 1046, 1214 ЦК України. Тому на підставі статей 6, 8, 536, 1046, 1048, 1214 ЦК України позивачем обґрунтовано заявлено позовну вимогу про стягнення процентів в розмірі 106 894,46 грн, із заявлених в позові в 789 070,19 грн, що помилково обраховані на суму в розмірі 2 093 100,00 грн за користування чужими коштами за період з 01 липня 2017 року по 20 жовтня 2019 року.

В оскаржуваному рішенні позовна вимога про зобов`язання відповідача внести на поточний рахунок відповідача грошові кошти позивача у розмірі 1 251 400,00 грн і передати останньому квитанції про таке внесення судом першої інстанції не розглянута та не вирішена взагалі. Про це позивач зазначав у своїй апеляційній скарзі, однак вказані доводи не знайшли свого аргументованого відображення в оскаржуваній постанові. Внесення таких коштів на розрахунковий рахунок відповідача дозволить здійснити розрахунки за будівельні роботи (які слід ще виконати), посилить контроль за нецільовим використанням коштів, призначених для зведенні Об`єкта будівництва.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; суд апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц, від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц, № 14-179цс18 та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 204/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі

№ 372/266/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц, від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19; у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 367/8744/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, від 04 лютого 2021 року у справі № 607/1579/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 607/5403/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 607/1585/19, від 30 грудня 2020 року у справі № 607/5404/18, від 20 травня 2021 року у справі № 607/1569/19, від 26 серпня 2021 року у справі № 607/20776/14, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19, від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 01 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18, від 01 жовтня 2020 року у справі № 904/5610/19, від 04 лютого 2021 року у справі № 607/1579/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 607/5403/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 607/1585/19, від 30 грудня 2020 року у справі № 607/5404/18, від 20 травня 2021 року у справі № 607/1569/19, від 26 серпня 2021 року у справі № 607/20776/14, від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19, від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 07 серпня 2019 року у справі № 496/1561/16-ц; у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі

№ 6-75цс15, від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15.).

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що між ТОВ «Омега-Львів» та ТОВ «Галицька будівельна група» укладено Договір генерального підряду № 2014 від 03 грудня 2014 року для проведення будівельних робіт багатоповерхового будинку з прибудованими гаражами по АДРЕСА_1 .

Між ОСОБА_1 та ТОВ «Омега-Львів» укладено:

договір № 12/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 03 серпня 2016 року, предметом якого є майнові права на квартиру на АДРЕСА_2 . Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору розрахункова вартість майнових прав на квартиру станом на дату укладення цього договору становила 732 250,00 грн;

договір № 15/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 14 вересня 2016 року, предметом якого є майнові права на квартиру на АДРЕСА_2 . Згідно з пунктом п.3.1 вказаного договору розрахункова вартість майнових прав на квартиру станом на дату укладення договору становила 743 850,00 грн;

договір № 19/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22 листопада 2016 року, предметом якого є майнові права на квартиру на АДРЕСА_3 . Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору розрахункова вартість майнових прав на квартиру станом на день укладення договору становила 743 850,00 грн.

Пунктами 1.3 зазначених договорів передбачено, що орієнтовна дата введення Об`єкта будівництва в експлуатацію є другий квартал 2017 року.

Відповідно до пунктів 4.2 зазначених договорів, у випадку прострочення продавцем з власної вини встановленого в договорі терміну введення в експлуатацію Об`єкта будівництва та/або порушення строку, встановленого підпунктом 2.2.2 указаних договорів, більш як на один місяць, продавець зобов`язаний сплатити на користь покупця штраф у розмірі 5 % від фактично сплаченої покупцем вартості майнових прав, визначених у пункті 3.1 цих Договорів за кожен місяць такого прострочення.

Пунктами 2.2.2 та 6.2 Договорів передбачено, що передача майнових прав на квартири відбудеться після отримання відповідачем ТзОВ «Омега-Львів» Декларації (акту, сертифікату), що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його введення в експлуатацію.

Відповідно до пункту 6.1 договорів товариство взяло на себе одностороннє зобов`язання перед позивачем та перед іншими покупцями за договорами купівлі майнових прав, зокрема, вчинити всі дії направлені на спорудження об`єкта будівництва - 9-ти поверховий будинок із запланованим орієнтовним терміном вводу в експлуатацію будинку - 2-ий квартал 2017 року.

Відповідно до Довідки №1 про повну оплату вартості майнових прав на квартиру від 04 серпня 2016 року ОСОБА_1 сплачено повну вартість майнових прав за договором №12/16 від 03 серпня 2016 року в розмірі 732 250 грн.

Відповідно до Довідки №1 про повну оплату вартості майнових прав на квартиру від 13.10.2016 року, ОСОБА_1 сплачено повну вартість майнових прав за Договором №15/16 від 14.09.2016 року в розмірі 743 850 грн.

Відповідно до Довідки №1 про часткову оплату вартості майнових прав на квартиру від 21 грудня 2016 року, ОСОБА_1 сплачено частково вартість майнових прав за Договором № 19/16 від 22 листопада 2016 року в розмірі 617 000 грн, не оплаченими залишилися 126 850 грн.

Із змісту листа Департаменту містобудування ЛМР встановлено, що договір оренди землі з ТОВ «Омега-Львів» переоформлено 06 грудня 2017 року.

29 серпня 2018 року для проведення будівельних робіт був змінений генпідрядник та укладено новий договір підряду № 2908-18 із забудовником ТОВ «Метрополіс».

26 жовтня 2018 року товариство подало зміни у декларації про початок будівельних робіт, зокрема, змінивши поверховість будинку з 9-ти на 12.

Зі змісту претензії від 28 лютого 2019 року позивача щодо порушення строку введення об`єкта в експлуатацію (а. с. 26, т. 1) вбачається, що він обізнаний про орієнтовну дату введення об`єкта в експлуатацію, зазначає у якому стані будівництво, що будується 10-ий поверх замість 9-ти поверхового житлового будинку.

У відповідь на претензію позивача ТОВ «Омега-Львів» за вих. №2/03-2019 від 27 березня 2019 року серед іншого повідомлено, що ТОВ «Омега-Львів» просить з`явитися ОСОБА_1 для підписання змін до договорів купівлі-продажу майнових прав, а саме для погодження дати введення об`єкта в експлуатацію - четвертий квартал 2019 року.

Зазначений будинок на час розгляду справи в експлуатацію не введений.

На адресу суду надано повідомлення ТОВ «Метрополіс» від 06 лютого 2020 року, відповідно до якого умовами договору Генпідряду № 2908-18 від 29 серпня 2018 року про будівництво багатоповерхового будинку з прибудованими гаражами по АДРЕСА_1 , укладеного між ТОВ «Омега-Львів» та ТОВ «Метрополіс», на ТОВ «Метрополіс» не покладено обов`язку введення будинку в експлуатацію.

Повідомленням вих. №1 від 14 квітня 2021 року про розірвання договору № 19/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22 листопада 2016 року ОСОБА_1 повідомлено, що у зв`язку із порушенням ним порядку розрахунків згідно з вказаним договором на підставі п. 5.3 договір розірвано.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2020 року у справі № 466/4195/20, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Омега-Львів» до ОСОБА_1 про визнання частково недійсними договорів, а саме визнання недійсними з моменту укладення вказаних договорів в частині пунктів 4.2.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог про захист прав споживачів

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Позивач заявив, зокрема, вимоги про зобов`язання відповідача ввести Об`єкт будівництва в експлуатацію та вчинити всі необхідні дії, передбачені п. п. 2.2., 6.2. договорів; привести Об`єкт будівництва до вимог п. 6.1 договору; повідомити позивачу остаточну дату введення Об`єкту в експлуатацію; внести на поточний рахунок відповідача грошові кошти позивача у розмірі 1 251 400,00 грн і передати останньому квитанції про таке внесення.

При вирішенні цих вимог суди не врахували, що зобов`язання замовника будівництва (девелопера будівництва, управителя фонду фінансування будівництва) щодо здійснення будівництва об`єкта нерухомого майна (багатоквартирного будинку) із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, для подальшого набуття такими особами права власності на відповідні об`єкти нерухомого майна, є специфічними по своїй юридичній сутності. І з урахуванням його сутності суд не може за позовом інвестора зобов`язати замовника будівництваздійснити будівництво та ввести в експлуатацію об`єкт нерухомого майна (багатоквартирний будинок), визначати остаточну дату введення такого об`єкту в експлуатацію або напрями спрямування (використання) замовником будівництва залучених коштів інвесторів.

У такому випадку належними способам захисту прав інвестора є ті, які встановлені сторонами в договорі, зокрема, штрафні санкції за такі порушення.

За таких обставин у задоволенні вказаних позовних вимог судам слід було відмовити в зв`язку обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу, що є самостійною підставою для відмови в позові. Тому суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні цих позовних вимог, але помилилися щодо мотивів такої відмови.

Щодо позовних вимог про перерахування позивачу суми процентів за користування грошовими коштами

Позивач оскаржив судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача перерахувати позивачу суму процентів за користування грошовими коштами у розмірі 106 894,46 грн, як безпідставно отриманих по договору від 21 грудня 2016 року № 19/16 (внаслідок переплати).

Суди встановили, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Омега-Львів» укладено договір № 19/16 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22 листопада 2016 року, згідно з пунктом 3.1 вказаного договору розрахункова вартість майнових прав на квартиру станом на день укладення договору становила 743 850,00 грн, відповідно до довідки відповідача про часткову оплату вартості майнових прав на квартиру від 21 грудня 2016 року, ОСОБА_1 сплачено частково вартість майнових прав за Договором № 19/16 в розмірі 617 000,00 грн, не оплаченими залишилися 126 850,00 грн. Такі докази надані суду самим позивачем.

Оскільки суди встановили, що кошти ОСОБА_1 вносив на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, тому зробили правильний висновок, що відсутні підстави вважати, що ТОВ «Омега-Львів» безпідставно користується грошовими коштами позивача, і, відповідно, застосування статті 1214 ЦК України.

Доводи касаційної скарги позивача в цій частині зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Такі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Щодо позовних вимог про стягнення штрафів за договорами

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (стаття 202ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17).

У статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 709/1320/21 вказано, що «за допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Тлумачення статті 549 свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення».

За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша, друга стаття 614ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження

№ 61-8829сво21) зроблено висновок, що «у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення».

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 757/39364/15-ц (провадження

№ 61-5917сво18) зроблено такі висновки: «ПАТ «ХК «Київміськбуд» виконало взяті на себе зобов`язання щодо передачі майнових прав позивачу як покупцеві після сукупного настання подій - введення будинку в експлуатацію, отримання Сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта та повного розрахунку покупцем з компанією після обмірів бюро технічної інвентаризації. Позивачем виконано свої зобов`язання зі сплати вартості майнових прав лише 13 серпня 2015 року, однак апеляційний суд стягнув з товариства пеню за період з 31 липня 2014 року по 22 грудня 2014 року, тобто за період, коли зобов`язання позивача не були виконані. Тому в указаний період у відповідача не виникло обов`язку передати позивачу майнові права на квартиру, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення пені. Оцінивши в сукупності досліджені докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, встановленої пунктом 4.2 Договору, оскільки ОСОБА_1 не доведено факт неналежного виконання товариством своїх зобов`язань».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається:

суди встановили, що договорамикупівлі-продажу майнових прав на квартири, укладеними між ОСОБА_1 та ТОВ «Омега-Львів», передбачено, що орієнтована дата введення Об`єкта будівництва в експлуатацію - другий квартал 2017 року; у справі № 466/4195/20 суди відмовили у позові ТОВ «Омега-Львів» до ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 4.2. договорів № 12/16, № 15/16 та № 19/16; відповідно до пунктів 4.2 зазначених договорів, у випадку прострочення продавцем з власної вини встановленого в договорі терміну введення в експлуатацію Об`єкта будівництва та/або порушення строку, встановленого підпунктом 2.2.2 указаних договорів, більш як на один місяць, продавець зобов`язаний сплатити на користь покупця штраф у розмірі 5 % від фактично сплаченої покупцем вартості майнових прав, визначених у пункті 3.1 цих Договорів за кожен місяць такого прострочення;

тлумачення пункту 4.2 зазначених договорів з урахуванням інших їх умов, на які посилалися сторони та які встановлені судами, свідчить, що сторони визначили відповідальність забудовника (продавця майнових прав) за прострочення з його власної вини встановленого в договорі планового (орієнтовного) терміну введення в експлуатацію Об`єкта будівництва більш як на один місяць у вигляді пені. Сторони не встановили в договорах права забудовника (продавця) на односторонню зміну цього терміну;

тому помилковими є висновки апеляційного суду, що товариство вчинило односторонній правочин, подавши відповідні зміни у Декларації про початок будівельних робіт;

апеляційний суд не врахував, що саме за порушення встановленого в договорі планового (орієнтовного) терміну введення в експлуатацію Об`єкта позивач просив стягнути штрафні санкції з відповідача, тому помилково аналізував порушення відповідачем обов?язку щодо передачі майнових прав на квартири (пункт 2.2.2 договорів) як такого, що обумовлений відкладальними обставинами;

разом з тим апеляційний суд врахував: умови пункту 4.2 зазначених договорів щодо необхідності встановлення вини саме відповідача як замовника будівництва (продавця майнових прав) за прострочення планового (орієнтовного) терміну введення в експлуатацію Об`єкта будівництва; установлені у справі обставини, що строк введення об`єкта в експлуатацію не залежить лише від відповідача; тривалу процедуру переоформлення договору оренди земельної ділянки з органом місцевого самоврядування, що створило об`єктивні перешкоди щодо завершення будівництва будинку до запланованої дати; між ТОВ «Омега-Львів» та ТОВ «Галицька будівельна група» укладено Договір генерального підряду № 2014 від 03 грудня 2014 року для проведення будівельних робіт багатоповерхового будинку з прибудованими гаражами по АДРЕСА_1 , а 29 серпня 2018 року відповідач змінив генпідрядника та уклав новий договір підряду № 2908-18 із забудовником ТОВ «Метрополіс» для проведення будівельних робіт; внесення 26 жовтня 2018 року змін у Декларацію про початок будівельних робіт в порядку, передбаченому Законами України «Про основи містобудування» та «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема, щодо поверховості будинку з 9-ти на 12.

За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у позові в цій частині, оскільки вина ТОВ «Омега-Львів» у порушенні планового (орієнтовного) терміну введення в експлуатацію Об`єкта будівництва не доведена.

З урахуванням змісту пункту 4.2 зазначених договорів колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до того, що вина відповідача у порушенні планового (орієнтовного) терміну введення в експлуатацію Об`єкта будівництва презюмується.

Разом з тим, суди помилково аналізувати питання щодо пропуску позивачем позовної давності та зробили висновок про її сплив, оскільки не врахували, що на день звернення ОСОБА_1 до суду Об`єкт будівництва не введений в експлуатацію, а вимоги позивача в частині стягнення штрафів розраховані за 12 місяців прострочення виконання зобов`язань, тобто в межах спеціальної позовної давності про стягнення неустойки (пункт 1 частини другої статті 258ЦК України). А апеляційний суд до того ж відмовив у позові за необґрунтованістю.

Тому постанову апеляційного суду в зазначеній частині слід змінити в мотивувальній частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про захист прав споживачів, стягнення штрафів за договорами змінити в мотивувальній частині, а в іншій оскарженій частині - залишити без змін.

Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2022 року в нескасованій апеляційним судом частині та постанову Львівського апеляційного суду від 19 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега-Львів» про зобов`язання ввести в експлуатацію об`єкт будівництва та вчинити всі необхідні дії, передбачені п. п. 2.2; 6.2 договору, привести об`єкт будівництва до вимог п. 6.1 договору, повідомити остаточну дату введення об`єкта в експлуатацію, внести на поточний рахунок продавця грошові кошти і передати йому квитанцію про таке внесення, а також стягнення штрафів за договорами змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 липня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега-Львів» про перерахування суми процентів за користування грошовими коштами у розмірі 106 894,46 грн залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко

М. Є. Червинська