ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 953/21847/20

провадження № 22-ц/818/316/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач- Головне управління ДПС у Харківській області

третя особа Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 липня 2024 року ухвалене у складі судді Губської Я.В.

у с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, після уточнення якого просила визнати особистою приватною власністю придбане в період шлюбу майно, а саме 64/100 частики квартири АДРЕСА_1 ( надалі Квартира); визнати за нею в порядку розподілу майна подружжя право власності 36/100 частики Квартири; припинити право власності ОСОБА_2 на 18/100 частики Квартири та в рахунок вартості зазначеної частки Квартири визнати за ним в порядку розподілу майна подружжя право власності на наступне майно: 1) ноутбук DELL Inspiron; 2) ноутбук DELL Latitude; 3) ноутбук Acer Aspire; 4) пральну машину Indesit BTW; 5) холодильник LG GC; 6) чайник 2 шт Simens tw; 7) кофеварку Gaggia Naviglio; 8) телевізор Philips 65; 9) фотоапарат Canon EOS; 10) мікрохвильову піч Smeg MOE25X вартістю на загальну суму 180 000 грн, зарахувавши зустрічні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 на суму 90000 грн.; зняти арешт та виключити з опису Квартиру, що був вчинений постановою державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові СМУМЮ (м. Харків) Гордійчук В.С. від 04.12.2020 року про арешт майна, його опис, заборону користування у виконавчому провадженні ВП№63099398; стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Позов мотивовано тим, що 26.10.2010 року позивачка отримала в порядку спадкування квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яку 09.11.2010 року продала за 226 860 грн. Отримані кошти вона витратила на придбання Квартири за 352 000 грн. Тобто 64/100 частки ОСОБА_4 - є її особистою приватною власністю, тому не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 36/100 частки Квартири були придбані за рахунок спільних коштів як подружжя, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В період сумісного проживання за спільні кошти подружжя були придбане рухоме майно на загальну суму 180000 грн, а саме: ноутбук DELLInspiron вартістю 25500грн, ноутбук DellLatitude вартістю 24500грн, ноутбук AcerAspireвартістю 25000грн ,пральна машина Indesit BTW вартістю 10200 грн (придбана у січні2018),холодильник LG GC вартістю 25500 грн ( придбано у лютому2018), Чайник L Ш1 OICIIICIIS IW загальною вартістю 4200 грн (придбано у березні 2018), кофеварка Gaggia Naviglio вартістю 9200 грн (придбано у лютому 2018) телевізор Рhilips 65 вартістю 27500 грн, фотоапарат Canon EOS вартістю 17400 грн, мікрохвильова піч Smeg МОЕ25Х вартістю 11000 грн. Вказані товари купувались в інтересах сім`ї за спільні кошти подружжя, однак в кінці червня 2018 року ОСОБА_2 забрав їх собі та розпорядився ними в своїх особистих інтересах, з цього часу сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують. Враховуючи, що частка квартири, яка належить ОСОБА_2 , є незначною, фактичні шлюбні відносини припинені, а Квартира є неподільною річчю, позивачка просить визнати за нею право власності на належні відповідач 18/100 частки Квартири, припинивши право власності ОСОБА_2 та визнавши за ОСОБА_2 право власності на вищезазначене нерухоме майно вартістю 90000 грн.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові СМУМЮ (м. Харків) від 04.12.2020 в ході примусового виконання виконавчого провадження ВП№63099398 з виконання виконавчого листа №643/15583/18 виданого 11.09.2020 Московським районним судом м. Харкова про конфіскацію майна, яке належить ОСОБА_2 , було описано та накладено арешт на Квартиру. Оскільки позов про зняття арешту з Квартир заявлений позивачкою як власником (з вищевказаних підстав), і вона не є боржником за вказаним виконавчим листом, то існують підстави для звільнення Квартири з під арешту.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 липня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно від задоволеної частини в розмірі 2359,60 грн.

Рішення суду обґрунтовано тим, що стороною позивача не доведено та не надано належних та допустимих доказів, що Квартира була придбана за рахунок особистих коштів позивачки. Будь-яких доказів щодо належності сторонам рухомого майна, з приводу якого наявні позовні вимоги вартістю 180000 грн позивачкою також не надано. Визнання відповідачем обставин про набуття подружжям спірного майна та придбання Квартири за рахунок особистих коштів позивачки не є належним та не може бути враховано, оскільки поділ спільного сумісного майна подружжя не може використовуватись для уникнення виконання зобов`язань. Судом встановлено, що постановою № 63099398 від 23.09.2020 державним виконавцем Київського ВДВС у місті Харкові СМУЮ Гордійчук В.С. відкрито виконавче провадження з приводу виконання вироку Московського районного суду м. Харкова по справі №643/15583/18 щодо конфіскації майна, яке належить ОСОБА_2 на користь держави. Відповідно до постанови про опис та арешт майна(коштів) боржника у ВП №№ 63099398 від 04.12.2020, державним виконавцем описано та арештовану Квартиру, АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 . Тому визнання позовних вимог відповідачем ОСОБА_2 призводить до порушення інтересів держави, на користь якої вироком Московського районного суду м. Харкова у кримінальній справі, що набрав законної сили конфісковано все належне ОСОБА_2 майно в тому числі відповідна частка у квартирі АДРЕСА_1 , зазначена в описі майна.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 липня 2024 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволені позову про визнання за нею права власності на особисте майно, що було набудете під час шлюбу, за кошти, які належали їй особисто, та в частині врахування майна домашнього побуту ухваленням нового рішення в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Позивачка надала суду належні та допустимі докази на підтвердження факту наявності у неї особистих коштів у розмірі 226 860 гривень, що були витрачені нею на придбання спірної Квартири. Факт придбання більшої частини Квартири за особисті кошти позивачки та придбання цінного рухомого майна визнавався відповідачем. Проте суд зазначеному належної оцінки не надав та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Позивачка завернуласьь до суду с заявою про зняття арешту з Квартири, оскільки Квартира є її власністю і вона не є боржником за виконавчим листом №643/15583/18 виданого 11.09.2020 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ч.1 п.п.1-4 ЦПК України).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, сторони у справі з 09 серпня 1995 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Зміївським відділом РАГС Харківської обл.( т. 1 а.с.22).

Даних про розірвання шлюбу суду не надано, однак зі слів представника відповідача шлюб між сторонами розірвано в 2022 році.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.10.2010 державним нотаріусом Дванадцятої ХДНК за р.№2-1108 ОСОБА_1 отримала у спадщину Квартиру АДРЕСА_3 ( т.1 а.с.13).

Даними договору купівлі-продажу від 09.11.2010, посвідченого ПН ХМНО Васіковою Л.Є. за № 6141 підтверджується, що вищевказану квартиру позивач ОСОБА_1 продала ОСОБА_5 за 226 860 грн ( т.1 а.с.18)

14.02.2011 згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПН ХМНО Колісник Ю.О. за реєстровим №77 ОСОБА_2 придбав квартиру

АДРЕСА_1 за 352 000,00 грн ( т.1 а.с.19)

За змістом пункту 11 вищевказаного договору зазначено, покупець повідомив продавців, що цей правочин вчинено за згоди його дружини за спільні сімейні кошти та вказане майно переходить у спільну сумісну власність подружжя.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження №63099398 від 23.09.2020 державним виконавцем Київського ВДВС у місті Харкові СМУЮ Гордійчук В.С. відкрито виконавче провадження з приводу виконання вироку Московського районного суду м .Харкова по справі №643/15583/18 щодо конфіскації майна, яке належить ОСОБА_2 на користь держави.( т. 1 а.с.35)

Відповідно до постанови про опис та арешт майна(коштів) боржника у ВП №№63099398 від 04.12.2020, державним виконавцем описано та арештовану в цілому Квартиру, що належить відповідачу ОСОБА_2 ( т.1 а.с.36-38).

22.01.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про визнання позовних вимог, зазначив, що Квартира була куплена під час шлюбу з позивачкою за рахунок спільних коштів та за рахунок коштів у розмірі 226 860 грн, які належали дружині особисто і які остання набула від продажу квартири набутої у спадщину. Решта вартості квартири в розмірі 125 140 грн ( 352000 - 226860) була придбана за рахунок спільних коштів подружжя. Крім цього під час шлюбу сторони набули у власність в інтересах сім`ї ноутбук DELLInspiron вартістю 25500грн, ноутбук DellLatitude вартістю 24500грн, ноутбук AcerAspireвартістю 25000 грн ,пральна машина Indesit BTW вартістю 10200 грн (придбана у січні2018),холодильник LG GC вартістю 25500 грн ( придбано у лютому2018), Чайник L Ш1 OICIIICIIS IW загальною вартістю 4200 грн (придбано у березні 2018), кофеварка Gaggia Naviglio вартістю 9200 грн (придбано у лютому 2018) телевізор Рhilips 65 вартістю 27500 грн, фотоапарат Canon EOS вартістю 17400 грн, мікрохвильова піч Smeg МОЕ25Х вартістю 11000 грн, а всього на загальну вартість 180000 грн. в червні 2028 року він пішов з сім`ї, забравши зазначені речі з собою. Половину вартості цих речей у розмірі 90 0000 грн позивачці досі не повернув тому не заперечує проти припинення його права на частку у праві власності на квартиру в розмірі 1/18 частини та визнання за колишньою дружиною права власності на Квартиру в цілому ( т. 1 а.с. 164 167).

Судова колегія вважає що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді.

За таких обставин особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 217, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1ст. 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частиною четвертою ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а у всіх інших випадках відповідно до ч. 5 вказаної статті арешт може бути знятий за рішенням суду.

Зазначена норма є спеціальною, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень у особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зроблено висновок про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику(речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).

Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Поряд з цим статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду ( ч.4 ст.263 ЦПК України)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Визначаючи правовий статус спірного майна у цій справі судова колегія не погоджується з висновком суду про недоведеність факту придбання позивачкою частини Квартири за її особисті кошти та виходить з того, що даними свідоцтва про право на спадщину №2-1108 від 26.10.2010, договору купівлі-продажу від 09.11.2010 підтверджується факт набуття позивачкою квартири за адресою: АДРЕСА_2 у особисту власність та наступний продаж цієї квартири 226 860 грн.

Оскільки між продажем вищезазначеної квартири та набуттям Квартири минуло не багато часу, відповідач факту набуття частини Квартири за особисті кошти позивачки не заперечував, судова колегія вважає доведеним факт придбання ОСОБА_1 частини Квартири за її особисті кошти у розмірі 226 860 грн.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що частка яка належить особисто ОСОБА_1 складає 64/100 (226860/352000=0,64 або 64/100), а частка спільної сумісної власності з ОСОБА_2 складає 36/100 00=125140).

Оскільки інша частина Квартири була придбана за спільні кошти, частки подружжя у спільній власності мають бути рівними та становити по 18/100 кожному (36/2=18/100).

Таким чином, частка яка особисто належить ОСОБА_1 складає 82/100 (64+18=82/100), а частка ОСОБА_2 18/100 (100-82=18/100).

В супереч вимог ст. ст.12, 81 ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів набуття в період шлюбу з відповідачем рухомого майна, що складається з: ноутбука DELLInspiron вартістю 25500 грн, ноутбука DellLatitude вартістю 24500грн, ноутбука AcerAspireвартістю 25000грн , пральної машини Indesit BTW вартістю 10200 грн (придбана у січні2018), холодильника LG GC вартістю 25500 грн ( придбано у лютому2018), чайника L Ш1 OICIIICIIS IW загальною вартістю 4200 грн (придбано у березні 2018), кофеварки Gaggia Naviglio вартістю 9200 грн (придбано у лютому 2018) телевізор Рhilips 65 вартістю 27500 грн, фотоапарату Canon EOS вартістю 17400 грн, мікрохвильової пічі Smeg МОЕ25Х вартістю 11000 грн.

Тому судова колегія погоджується з висновком суду про недоведеність факту набуття зазначеного рухомого майна та як слідство відсутність підстав для його врахування при вирішенні спору про поділ спільного сумісного майна подружжя.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що суд

дійшов помилкового висновку, що стороною позивача не доведено та не надано належних та допустимих доказів, що Квартира була придбана подружжям у спільну сумісну власність в тому числі і за рахунок її особистих коштів, що є підставою для збільшення її частки у праві власності на Квартиру під час її поділу та визнання за нею права власності на 82/100 частин Квартири.

Оскільки, накладене постановою державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові СМУМІО (м.Харків) Гордійчук В.С. в рамках виконавчого провадження ВП №63099398 обтяження у вигляді опису і арешту Квартири в цілому порушує можливість позивачки вільно реалізовувати свої правомочності як власника, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про звільнення з під арешту належних позивачці 82/100 частин Квартири.

Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні. Позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково. За ОСОБА_1 належить визнати право власності 82/100 частин Квартири, а за ОСОБА_2 - право власності на 18/100 частин Квартири та звільнити з під арешту 82/100 частин Квартири.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, при подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2389, 60 грн.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1194,8 грн, за поданням апеляційної скарги з відповідача на користь позивача стягненню підлягає 5908,88 грн., тому підлягає стягненню 7103.68 грн (5098+1194,8) судового збору.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382 384 -ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Колодезного Ярослава Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 липня 2024 року змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності 82/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 18/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Звільнити з під арешту 82/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_4 , накладений постановою державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові СМУМІО (м.Харків) Гордійчук В.С. в рамках виконавчого провадження ВП №63099398.

У задоволені позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі 7103,68 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук