Провадження №22-ц/824/1244/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, Приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Чубарев Олександр Олександрович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з постанови приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Чубарева О.О. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 23.06.2021 року позивач дізналася про примусове стягнення з неї на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в сумі 51 987,88 грн. за виконавчим написом Приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. № 53646 від 24.05.2021 року. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами. На підставі викладеного позивач просила суд визнати виконавчий напис № 53646 від 24.05.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути безпідставно набуті кошти за виконанням такого виконавчого напису та моральну шкоду.

Крім того, у грудні 2021 року позивач подала до суду заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06.12.2021 року зазначену заяву задоволено, зупинено стягнення на підставі оскаржуваного виконавчого напису.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року позовну заяву задоволено частково; виконавчий напис № 53646 від 24.05.2021 року, вчинений Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості визнано таким, що не підлягає виконанню; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті кошти у розмірі 5 324,79 грн.; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 270,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 11 000,00 грн., а всього - 13270,00 грн.; у решті позовних вимог - відмовлено.

07.09.2023 року до суду першої інстанції від відповідача надійшла заява про перегляд заочного рішення суду, у якій останній просив скасувати судове рішення та призначити справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, 21 травня 2024 року відповідач направив до суду апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд зазначеним рішенням стягнув з товариства кошти, які відповідачем не отримувалися в такому розмірі, як задоволено судом. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та про стягнення безпідставно набутих коштів, включаючи стягнення витрат на надання правничої допомоги.

21 листопада 2024 року на адресу апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

26 листопада 2024 року до апеляційного суду від відповідача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу та клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

27 січня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшло заперечення на клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 22 червня 2017 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» було укладено Кредитний договір №630666534.

Правонаступником всіх прав та обов`язків кредитора відповідно до Договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №21-12/20 від 21 грудня 2020 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною було вчинено виконавчий напис № 53646 від 24.05.2021року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 51 987,88 грн.

Строк, за який проводиться стягнення - період з 21.12.2020 року по 12.05.2021 року.

Приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Чубаревим Олександром Олександровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 23.06.2021 року.

Зі звіту про здійснені відрахування та виплати ТОВ «Новус Україна» щодо ОСОБА_1 вбачається, що відповідно до вимог постанови ВП №65872219 від 12.07.2021 року утримано та перераховано на користь ТОВ «Вердикт Капітал» всього 5324,79 грн.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги щодо того, що правовою підставою для стягнення з позивача коштів є кредитний договір, що виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, є безпідставними.

Як убачається з матеріалів справи, підставою набуття ТОВ «Вердикт Капітал» коштів в розмірі 5 324,79 грн став оспорюваний виконавчий напис нотаріуса № 53646 від 24.05.2021 року, тому твердження про те, що кошти стягувалися в рамках договору, не відповідають дійсності.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Доводи апелянта про те, що на рахунок ТОВ «Вердикт Капітал» в якості стягнення заборгованості із позивача в ході здійснення виконавчого провадження поступили кошти в сумі 4 386,17 грн., а не 5 324,79 грн жодним належним доказом не підтверджується.

У матеріалах справи міститься довідка ТОВ «Вердикт Капітал» від 05.09.2023 року (а.с.192 Т.1) про те, що на рахунки ТОВ «Вердикт Капітал» в якості стягнення заборгованості від органів державної виконавчої служби та приватних виконавців за кредитним договором з боржника ОСОБА_1 здійснено зарахування у розмірі 4386, 17 грн.

Колегія суддів зазначає, що вказана довідка не може бути належним засобом доказування, оскільки цю довідку ТОВ «Вердикт Капітал» видало собі саме. Жодної виписки з рахунку, жодної довідки банку, довідки виконавця, будь-якого іншого документу, виданого сторонньою компетентною особою, апелянт до суду не надав, тому вказані твердження суд апеляційної інстанції не може прийняти.

В частині доводів апелянта на неналежне вирішення судом першої інстанції питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду зважає на наступне:

Позивач в позовній заяві заявила про понесення нею витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000, грн. На підтвердження позивач надала до суду договір про надання правничої допомоги, рахунок на оплату та квитанцію. При цьому договір не містить посилання на конкретну судову справу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, частиною восьмою цієї ж статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Питання стягнення судових витрат неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, у зв`язку з чим судом була напрацьована численна судова практика.

Зокрема Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2022 року у справі №128/1326/18 зробив наступні висновки:

Верховний Суд в постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 128/1326/18 наступні висновки: «У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-п /провадження № 14-382цс191, в якому було звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Як убачається з п.2.2. Договору договірна ціна (вартість) правничої допомоги визначається за домовленістю сторін і становить 5000, 00 грн без ПДВ.

При цьому, незважаючи на те, що вартість правничої допомоги було встановлено у фіксованому розмірі, суд тим не менше зобов`язаний перевірити, чи взагалі надавалися послуги, чи були такі роботи необхідними та неминучими, чи мають вони відношення взагалі до справи, що є предметом розгляду. Саме для цього стороні і передбачено обов`язок зазначати перелік та вид тих послуг, що були надані в рамках справи, чого зроблено не було. За таких умов зазначені вище документи не можуть вважатися належною підставою для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

В матеріалах справи (т. 1 а.с. 160-164) міститься заява представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 11 000,00 грн. До заяви було також долучено акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги на вказану суму, а також докази її направлення іншим учасникам справи.

Як вищевказана заява, так додатки до неї, датовані 30 січня 2023 року. При цьому така заява з додатками не містить жодних відомостей як про порядок та час її надходження до суду, так і реєстрації її судом. Не була вона направлена до суду й за допомогою електронних засобів зв`язку. При цьому не могла вона бути надана до суду й безпосередньо в судовому засіданні, оскільки в матеріалах справи (т. 1 а.с. 150А) міститься довідка, відповідно до якої судове засідання 30.01.2023 року не фіксувалося за допомогою звукозаписуючого технічного засобу у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи.

Зважаючи на викладене, вказані документи є доказами невідомого походження і не можуть бути враховані судом.

Також матеріали справи містять заяву представника позивача від 30.01.2023 р. про долучення до справи додаткових документів (т. 1 а.с. 165-176), до якої серед іншого були додані додаткова угода №1 до договору про надання правничої допомоги № 20 від 18 листопада 2021 року, рахунок на оплату № 02 від 27.01.2023 року та квитанція про оплату від цієї ж дати.

Вказані документи були направлені до суду за допомогою поштового зв`язку, на підтвердження чого в справі (т. 1 а.с. 177) наявний відповідний поштовий конверт. Згідно відмітки на вказаному конверті його було відправлено 30.01.2023 року, а згідно вхідного штампу суду відправлення було отримане та зареєстроване вже 02.02.2023 року. За таких умов вказані документи також не могли бути враховані судом першої інстанції при постановленні 30.01.2023 року рішення по справі.

На підставі наведеного, зважаючи на відсутність підстав вважати належним чином доведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в компенсації позивачу таких витрат.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положення ст.141 ЦПК України розподіл судових витрат здійснюється в залежності від результату розгляду справи по суті позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про належність оскаржуваного рішення суду в частині вирішення позову по суті заявлених вимог, заява апелянта про стягнення на його користь судових витрат задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 11 000 грн. скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в розподілі таких витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько