ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 718/6/23

провадження № 61-15661св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Гудими Д. А., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН. ГРУП»,

треті особи: Акціонерне товариство «Сенс-Банк», приватний нотаріус Душинська Ніна Валеріївна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 березня 2023 року у складі судді Масюк Л. О., додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2023 року у складі судді Масюк Л. О. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 липня 2023 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Лисака І. Н., Половінкіної Н. Ю.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 подала до суду позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН. ГРУП», треті особи: АТ «Сенс-Банк», приватний нотаріус Душинська Н. В., про визнання недійсними договорів уступки права вимоги та витребування майна.

Позов мотивований тим, що 30 листопада 2009 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № SМЕ0012397-1, згідно з якого останньому надано кошти у розмірі 1 816 119,44 грн. Цього ж дня між ПАТ «Альфа-Банк» та нею укладено договір іпотеки № SМЕ0012397/1-1, який посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 2815. Відповідно до умов вказаного договору предметом іпотеки є житловий будинок, 1987 року побудови, загальною площею 171,40 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,10 га з цільовим призначення для обслуговування житлового будинку та введення особистого підсобного господарства, кадастровий номер :02:002:0815, що знаходяться за цією ж адресою.

Відповідно до повідомлення позичальника від 02 червня 2022 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ФК «Ел.Ен.ГРУП» укладено договори уступки прав за кредитним та іпотечним договорами. Вона отримала від ОСОБА_2 повідомлення про виселення від 05 жовтня 2022 року, у якому вказано, що 21 липня 2022 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також встановлено строк для виселення її разом із іншими членами сім`ї до 10 листопада 2022 року. Також за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0815.

Зазначає, що кредитний та іпотечний договори було укладено між нею та ПАТ «Альфа-Банк», а у зв`язку із відступленням банком прав за вказаними договорами, права за цими договорами перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «Ел.Ен.ГРУП», яке, у свою чергу, відступило права ОСОБА_2 .

Вважає, що набуття права власності ОСОБА_2 відбулося із грубим порушенням вимог законодавства, оскільки фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Тобто, первісний кредитор у кредитних правовідносинах може відступити право вимоги за цим договором лише фінансовій установі, яка має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг та включена до Державного реєстру фінансових установ.

Крім того, вважає, що будь-які дії із процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку в період воєнного стану є незаконними в силу зупинення дії статті 37 Закону України «Про іпотеку».

ОСОБА_1 просила суд:

визнати недійсними договори відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 30 листопада 2009 року, які укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН. ГРУП»;

витребувати від ОСОБА_2 на її користь житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:002:0815, за тією ж адресою.

Короткий зміст судових рішень у справі

Рішенням Кіцманського районного суду Чернігівської області від 27 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 13 липня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернігівської області від 04 квітня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 17 860,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що із досліджених судом матеріалів справи вбачається, що АТ «АЛЬФА-БАНК» продало ТОВ «ФК» «ЕЛ.ЕН.ГРУП» майнове право вимоги щодо виконання боржником зобов`язань за кредитним та забезпечувальним договорами і такий же договір було укладений між ТОВ «ФК» «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та ОСОБА_2 . Отже, предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату, а за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права (цесїї). Отже ОСОБА_2 , як фізична особа, мала право бути стороною такого роду правочину. І, як наслідок, у зв`язку з відступленням прав вимоги за основним зобов`язанням ТОВ «ФК» «ЕЛ.ЕН.ГРУП» ОСОБА_2 , було укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Кредитний договір від 30 листопада 2009 року, в забезпечення якого було надано нерухоме майно згідно з договором іпотеки, не є споживчим, а тому положення абзацу 1 пункту 52 прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» не поширюються на спірні правовідносини.

Враховуючи наведене та те, що ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження того, що укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» договори про відступлення прав вимоги порушують її право або цивільний інтерес або особа кредитора впливає на зміст та обсяг існуючих боргових зобов`язань, кредитний та іпотечний договори не містять жодних обмежень щодо заміни (кредитора) (іпотекодержателя) у зобов`язаннях, то позивач не може просити витребувати майно на підставі статей 387, 388 ЦК України.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в задоволенні позову, а тому із ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 18 760,00 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. Зазначив, що предметом оспорюваного договору було відступлення прав за договором іпотеки, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу, оскільки за своєю правовою природою вказаний договір є договором відступлення права вимоги (цесія). Отже ОСОБА_2 , як фізична особа, мала право бути стороною правочинів про відступлення права вимоги.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що кредитний договір від 30 листопада 2009 року, в забезпечення якого було надано нерухоме майно згідно з договором іпотеки, є споживчим, оскільки цільовим використання кредиту є виконання зобов`язань за іншими кредитними договорами, а не придбання продукції для задоволення споживчих потреб.

Підставним є аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення Закон України «Про споживче кредитування», оскільки такий закон був прийнятий та набрав чинності після укладення кредитного та іпотечного договорів. Однак вказане не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції.

Залишаючи без змін додаткове рішення, апеляційний суд вважав, що заявлена представником відповідача сума в розмірі 18 760,00 грн є співмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами.

Аргументи учасників справи

30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, суди не звернули уваги на те, що відступлення прав вимоги фізичній особі за кредитним та іпотечним зобов`язаннями є незаконним не лише в факторингових угодах, а незалежно від назви та правової природи такої угоди (купівля-продаж, дарування, цесія і т.п.). Фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом бути стороною кредитної угоди, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими фінансовими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Попередній кредитор не перебував у процедур ліквідації, відтак фізична особа не могла бути стороною договору про переуступку права вимогами за кредитним та іпотечним договорами.

Оскаржувані договори відступлення права вимоги вчинені із порушенням частини третьої статей 512 та 1054 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що є підставою для визнання таких правочинів недійсними. При цьому, немає значення у спірних правовідносинах назва договору переуступки прав, суттєвим тут є лише вимоги до спеціального суб`єкта, який може бути стороною кредитного та забезпечувальних договорів, якою може бути банк чи інша фінансова установа, а не фізична особа.

Судами попередніх інстанцій також не надано належної оцінки змісту оспорюваного правочину, адже у преамбулі договору відступлення прав (цесії) за договором іпотеки №8МЕ0012397/1-1 від 30 листопада 2009 року, укладеного між ТОВ «ФК «ЕЛ.КН.ГРУП» та ОСОБА_2 28 жовтня 2020 року перед п. 1 «Предмет договору» вказано: «керуючись ст.512-519 Цивільного кодексу України, Законами України «Про захист прав кредиторів та реєстрацію обтяжень», «Про іпотеку», у зв`язку з укладенням між цедентом та цесіонарієм договору факторингу від 28 жовтня 2020року ... ». Таким чином, сторони самі визначили правову природу договору відступлення прав за кредитним договором саме як договір факторингу, відтак будь-які заперечення щодо природи оскаржуваного договору як договору факторингу є необґрунтованими та суперечать самому змісту договору. Суд апеляційної інстанції не надав жодної правової оцінки тому, що різниця між платою за договором про відступлення прав вимог та реальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, становить 1 705 697,67 грн, тобто в 2,07 разів більше, ніж фактично понесені ОСОБА_2 за цим договором витрати.

Суди попередніх інстанцій помилково дійшли висновку щодо неспоживчого характеру кредитного договору та не дослідили належним чином змісту кредитного договору на предмет наявності ознак саме споживчого кредиту та не зважали, що термінологія договору містить термін «споживач». При визначенні поняття «споживчий кредит» суд першої інстанції безпідставно послався на пункт 11 частини першої статті 1 Закон України «Про споживче кредитування», адже на час укладення кредитного договору від 30 листопада 2009 року такий Закон ще не діяв, що суперечить положенням статті 5 ЦК України та статті 58 Конституції України, призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права. Позичальником в кредитному договорі є фізична особа - ОСОБА_3 , який отримав кредит саме як фізична особа та не у зв`язку з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Сторонами договору формулювання умов та застосування термінології, характерної для споживчих кредитів, що усуває будь-які сумніви щодо виду вказаного договору кредиту саме як споживчого. Мета вказаного кредиту ? покрашення фінансового стану позичальника, можливості задоволення його особистих потреб та для можливості виконання фінансових зобов`язань за іншими кредитними договорами. Отримання кредиту з метою погашення інших кредитів вказує на неспроможність позичальника сплатити такі кредити у зв`язку з його несприятливою фінансовою ситуацією та неможливістю задоволення основних послуг.

При укладанні кредитного договору сторонами виконано вимоги відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків послуг», Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у кредитному договорі від 30 листопада 2009 року вказана інформація, що вимагається цими нормативними актами для споживчих кредитів, відтак такий договір є споживчим.

Судами не застосовано правила тлумачення договорів у зв`язку з різним розумінням положень кредитного договору. При цьому, слова договору повинні тлумачитись проти того, хто їх написав. Оскільки умови договору пропонувалися банком і саме ним використано термінологію «споживач», то і тлумачення договору мало здійснюватися проти особи, яка такі умови пропонувала - проти кредитора.

Отже, ОСОБА_2 не вправі була звертати стягнення на спірне майно у позасудовому порядку на час дії правового режиму воєнного стану, а майно підлягає витребуванню на користь позивача.

Суди не надали оцінки характеру спірних правовідносин, спеціальним вимогам до суб`єкта кредитора у таких відносинах, контроль за діяльністю якого взяла на себе держава для забезпечення прав споживача як слабшої сторони у кредитних правовідносинах. Уступка прав за кредитним та іпотечним договорами на фізичну особу ОСОБА_2 суперечить законному інтересу позивача, який полягає в тому, аби кредитором у кредитних правовідносинах був професійний учасник фінансового ринку щодо якого відбувається державний нагляд за якістю та добросовісністю під час здійснення діяльності із споживачами та щодо якого чинним законодавством покладено вимоги здійснення своєї діяльності, як от: реструктуризації боргу, заборона звернення стягнення на предмет іпотеки у період воєнного стану тощо. Водночас фізична особа, яка не є професійним учасником послу, не наділена правом, зокрема, проводити реструктуризацію боргу, а тому уступка за кредитним договором фактично нівелює її права як споживача кредитних послуг.

Апеляційний суд не надав жодної оцінки тому, що сторону позивача було позбавлено можливості ознайомитися із документами щодо витрат на правничу допомогу за наслідками розгляду справи, які подані після ухвалення судового рішення. Адвокат Фодчук О. В. не була ознайомлена із заявою про ухвалення додаткового рішення з додатками до ухвалення такого рішення, а всі вказані документи позивачу надано для ознайомлення вперше після розгляду справи. Ні представник відповідача, ні суд не з`ясував чи позивач отримала докази понесених витрат на правничу допомогу і заяву про винесення додаткового рішення. Про судове засідання щодо ухвалення додаткового рішення її та її представника також не повідомляли, а отже судом першої інстанції було грубо порушено процесуальні права сторони позивача.

Заявлені витрати на правничу допомогу є неспівмірними із характером спору, часові витрати є явно нерозумними, завищеними. Адвокат відповідача здійснював стягнення на предмет іпотеки, а отже був вже ознайомлений з усіма документами та обставинами справи. Необґрунтованим є й визначення адвокатом вартості своїх послуг у 40 % розміру щомісячної заробітної плати. Отже, судами попередніх інстанції було переоцінено вартість наданих послуг адвокатом Хованець А. І.

У грудні 2023 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Хованець А. І.. подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила у задоволенні касаційної скарги відмовити у повному обсязі.

Відзив мотивовано тим, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Положення оскаржуваного договору не містять посилань про фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів, надання будь-яких послуг за плату чи зворотний обов`язок первісного кредитора з оплати новому кредитору відповідної плати за надання грошових коштів взамін відступленої вимоги. Із наведеного вбачається, що АТ «АЛЬФА-БАНК» продало ТОВ «ФК» «ЕЛ.ЕН.ГРУП» майнове право вимоги щодо виконання боржники зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами і такий же договір був укладений між ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та ОСОБА_2 .

За змістом вказаного договору між боржником і новим кредитором не розпочалися кредитні правовідносини, а лише змінилась особа, на користь якої боржник повинен був виконати зобов`язання, що полягає у сплаті боргу. Саме по собі повернення отриманих в кредит коштів та сплата процентів за ним не відноситься до банківських операцій, які підлягають ліцензуванню, а тому і вимагати повернення боргу може будь-хто, а не лише фінансова установа.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій позивач не надавав підтвердження «споживності» кредитного договору. Крім того, позичальник був фізичною особою-підприємцем. Пунктом 1.2. кредитного договору від 30 листопада 2009 року передбачено цільове призначення кредиту за цим договором: виконання зобов`язань за Кредитним договором № SМЕ0011706 від 14 квітня 2008 року в розмірі 122 387,34 грн; виконання зобов`язання за договором про надання траншу № SМЕ0012397 від 14 травня 2008 року у розмірі 1 688 732,10 грн. Таким чином кредитний договір від 30 листопада 2009 не є споживчим, а доводи скаржника про порушення пункту 52 прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» є хибними.

Вказана справа не є простою з огляду на предмет позову, характер спірних правовідносин та проблематику, потребувала аналізу, пошуку та вивчення судової практики, на що необхідно достатнього багато часу. Наданий розрахунок повністю відповідає витраченому часу, а твердження адвоката Фодчук О. В. є надуманими та такими, що знецінюють роботу адвоката, висвітлені нею так, що занижують професійну репутацію представника відповідача.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі. Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 березня 2023 року, додаткового рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2023 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 13 липня 2023 року.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 465/646/11, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21; у постановах Верховного Суду: від 02 лютого 2022 року у справах № 910/21682/16 та № 910/18583/20, від 02 червня 2021 року у справі № 242/2788/15-ц, від 28 червня 2023 року у справі № 638/13683/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 213/1198/15-ц, від 12 квітня 2022 року у справі № 214/932/16, від 22 січня 2019 у справі № 912/ 1856/16, від 24 грудня 2019 року у справі № 902/377/19, від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17, від 04 червня 2020 року у справі № 916/1411/19, від 16 травня 2023 року у справі № 909/1128/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справах № 911/956/17 та № 361/6664/20, від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21; у постанові Верховного Суду України: від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 30 листопада 2009 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № SМЕ0012397-1, згідно з умовами якого останньому надано кошти у розмірі 1 816 119,44 грн.

Згідно з пункту 1.2. кредитного договору цільове призначення кредиту за цим договором: виконання зобов`язань за кредитним договором від 14 квітня 2008 року в розмірі 122 387,34 грн, виконання зобов`язань за договором про надання траншу від 14 травня 2008 року в розмірі 1 688 732,10 грн, оплата комісійної винагороди в розмірі 3 000 грн.

30 листопада 2009 року між ОСОБА_1 як іпотекодавцем та ПАТ «Альфа-Банк» як іпотекодержателем укладено договір іпотеки №SМЕ0012397/1-1, за яким предметом іпотеки є житловий будинок, 1987 року побудови, загальною площею 171,40 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,10 га з цільовим призначення для обслуговування житлового будинку та введення особистого підсобного господарства, кадастровий номер :02:002:0815, яка знаходиться за цією ж адресою.

28 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Ел.Ен.ГРУП» укладено договір №28-10/20 відступлення права вимоги за кредитним договором SME00112397-1 від 30 листопада 2009 року, згідно з пунктом 1.1 якого первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору на момент переходу права вимоги на підставі кредитного договору SME00112397-1 від 30 листопада 2009 року, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та громадянином України - ОСОБА_3 .

Пунктом 1.2 зазначеного договору передбачено, що новий кредитор одержує права (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов`язань відповідно до основного договору в сумі 2 530 297,67 грн, з яких 1 623 960, 15 грн- сума основного боргу, 906 337,52 грн - сума нарахованих та не сплачених відсотків.

Відповідно до пункту 1.3 договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відступлення права вимоги за договором, вказаним в пункті 1.1 цього договору здійснюється в повному обсязі та на умовах, які існуватимуть на момент переходу права вимоги (за виключенням права нарахування процентів за користування коштами в майбутньому, права стягнення та нарахування пені, комісійної винагороди інших платежів, встановлених умовами основного договору та чинним законодавством України).

Пунктами 2.1 та 2.2 договору про відступлення права вимоги за кредитним договором встановлено, що відступлення права вимоги здійснюється на платній основі та складає 824 600 грн, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору становить 29 070,53 дол. США, які сплачуються новим кредитором на користь первісного кредитора шляхом внесення на рахунок банку. Ціна відступлення в сумі, яка вказана в пункті 2.1 цього договору, має бути сплачена новим кредитором в день укладення цього договору.

Згідно з акта прийому-передачі документів за договором про відступлення права вимоги №28-10/20 від 28 жовтня 2020 року ТОВ «ФК «Ел.Ен.ГРУП» передало ОСОБА_2 договори кредиту, іпотеки, поруки, застави, інші документи, які складають кредитну справу позичальника ОСОБА_3 та завірену копію договору про відступлення вимоги, який укладений між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Ел.Ен.ГРУП».

Відповідно до платіжного доручення № 1 та квитанції №28-1196292/1/С від 28 жовтня 2020 року ОСОБА_2 сплатила ТОВ «ФК «Ел.Ен.ГРУП» 824 600,00 грн згідно з договором про відступлення права вимоги №28-10/20 від 28 жовтня 2020 року.

28 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Ел.Ен.ГРУП» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки № SME00112397/1-1 від 30 листопада 2009 року, згідно з якого ТОВ «ФК «Ел.Ен.ГРУП» (цедент) відступає, а ОСОБА_2 (цесіонарій) приймає всі права за договором іпотеки № SME00112397/1-1 від 30 листопада 2009 року, що укладений між ТОВ «ФК «Ел.Ен.ГРУП» та ОСОБА_1 (іпотечний договір), який укладений в забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № SME00112397-1 від 30 листопада 2009 року, включаючи всі зміни та додаткові угоди до нього.

Відповідно до повідомлення позичальника про відступлення права вимоги від 02 червня 2022 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що 28 жовтня 2020 року між нею та ТОВ «ФК «Ел.Ен.ГРУП» укладено договори відступлення прав вимоги за кредитним договором №SME0012397-1 від 30 листопада 2009 року та іпотечним договором №SME0012397/1-1 від 30 листопада 2009 року. Станом на 28 жовтня 2020 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № SME0012397-1 від 30 листопада 2009 року становить 2 530 297,67 грн.

21 липня 2022 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на вказаний житловий будинок, та земельну ділянку на підставі договору іпотеки від 30 листопада 2009 року.

ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 повідомлення про виселення від 05 жовтня 2022 року, де вказано, що 21 липня 2022 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на будинок, який знаходиться на АДРЕСА_1 . Вказаною вимогою встановлено строк для виселення ОСОБА_1 разом із іншими членами сім`ї до 10 листопада 2022 року.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором.

Тобто законодавець передбачив допустимість існування заборони на відступлення права вимоги, яка встановлюватиметься на рівні імперативної приватно-правової норми.

Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором.

Тобто законодавець передбачив допустимість існування заборони на відступлення права вимоги, яка встановлюватиметься на рівні імперативної приватно-правової норми.

Колегія суддів акцентує увагу, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. Тому внаслідок відступлення права вимоги, за відсутності в імперативній нормі приватного права заборони на відступлення (купівлю-продаж, міну, дарування майнових прав) права вимоги, не відбувається будь-якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зазначено, що:

«6.26. Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошує на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

6.27. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

6.28. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

8.4. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від висновку в якій має намір відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

8.5. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. Отже, частково відступ від висновку, викладеного у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), уже відбувся.

8.6.Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного цивільного суду наголосила, що, на її думку, є підстава для відступу від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) шляхом його конкретизації та вказати, що: «в імперативній нормі приватного права відсутня заборона на відступлення (купівлю-продаж, міну, дарування майнових прав) права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, будь-якій особі; внаслідок відступлення права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, не відбувається будь-якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину».

8.7.Однак Велика Палата Верховного Суду, враховуючи, зокрема, інтереси боржників у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам, не вважає таке твердження колегії суддів Касаційного цивільного суду достатньо обґрунтованим та таким, що дозволяє повністю відступити від попередніх висновків Великої Палати Верховного Суду та сталої практики судів із цього питання.

8.8.Отже, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду, від яких просила відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду.

9.5. Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, то ТОВ «ФК «Інвестстандарт» не могло відступити права вимоги на користь ОСОБА_4.

9.6. Наведеного суди попередніх інстанцій не врахували та дійшли помилкового висновку про правомірність укладеного між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 договору відступлення права вимоги за кредитним договором.

9.7. Ураховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором), а, як зазначено вище, таке відступлення на користь ОСОБА_4 було неможливим, тому й відступати право за договором іпотеки ТОВ «ФК «Інвестстандарт» не мало права».

Рішення про реєстрацію права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказано, що:

«112. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

114. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30.12.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

115. Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

116. Слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Касаційний суд вже звертав увагу, що автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21).

У справі, що переглядається:

суди встановили, що кредитний договір № SМЕ0012397-1 від 30 листопада 2009 року укладено між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 (боржником); в забезпечення зобов?язань з вказаним договором 30 листопада 2009 року між позивачем як іпотекодавцем та ПАТ «Альфа-Банк» як іпотекодержателем укладено договір іпотеки №SМЕ0012397/1-1, за яким предметом іпотеки є спірний житловий будинок та земельна ділянка для його обслуговування та введення особистого підсобного господарства; АТ «Альфа-Банк» продало ТОВ «ФК» «ЕЛ.ЕН.ГРУП» майнове право вимоги щодо виконання боржником зобов`язань за кредитним та забезпечувальним договорами, а 28 жовтня 2020 року між ТОВ «ФК» «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та ОСОБА_2 укладено такі ж договори відступлення прав (цесії) за договором іпотеки та за кредитним договором; ОСОБА_2 набула права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору на момент переходу права вимоги на підставі вказаних договорів; 21 липня 2022 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будинок та земельну ділянку, який було передано позивачем в іпотеку;

суди зробили висновок, що відсутні підстави вважати оспорюваний кредитний договір відступлення права вимоги договором факторингу,а отже ОСОБА_2 як фізична особа мала право бути стороною такого роду правочину. Цей договір, в забезпечення якого було надано нерухоме майно згідно з договором іпотеки, не є споживчим, а тому положення абзацу 1 пункту 52 прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» не поширюються на спірні правовідносини. Кредитний та іпотечний договори не містять жодних обмежень щодо заміни (кредитора) (іпотекодержателя) у зобов`язаннях. Тому ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження того, що укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» договори про відступлення прав вимоги порушують її право або цивільний інтерес, а особа кредитора впливає на зміст та обсяг існуючих боргових зобов`язань. У зв`язку з цим позивач не може просити витребувати майно на підставі статей 387, 388 ЦК України;

проте суди залишили поза увагою основну підставу позову ОСОБА_1 щодо недопустимості відступлення прав вимогиза кредитним договором на користь фізичної особи;

втім колегія суддів погоджується з висновком судів в тій частині, що права та інтереси ОСОБА_1 договором про відступлення прав вимоги за кредитним договором не порушуються, однак з інших підстав - у зв?язку з тим, що ОСОБА_1 не є стороною відповідного кредитного договору (боржником) та як майновий поручитель за договором іпотеки не має інтересу у можливості повертати кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам. При цьому ОСОБА_3 , який позичальником та боржником за кредитним договором, його не оскаржував;

оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором, не підлягає визнанню недійсним і договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором. Позивач не навела самостійних підстав його недійсності та не обґрунтувала в чому полягає порушення прав та інтересів позивача у зв?язку з його укладенням;

вимога про витребування спірного нерухомого майна заявлена позивачем як наслідок недійсності вказаних договорів, тому також не може бути задоволеною. Разом з тим доводи ОСОБА_1 про порушення відповідачем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку можуть бути вирішені за належним способом захисту її прав, яким є вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, оскільки за обставин цієї справи правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб.

За таких обставин оскаржені судові рішення про відмову у позові по суті є правильними, проте які належить змінити в мотивувальній частині.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (пункт 3 частини першої, частина третя статті 270 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:

«7.23. Однаковим в обох кодексах є правило про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (частина четверта статті 244 ГПК України, частина четверта статті 270 ЦПК України). Отже, законодавцем уніфіковано правила щодо прийняття додаткового судового рішення, що вимагає єдиних підходів у їх застосуванні.

7.27. ЦПК України та ГПК України однаково визначають обов`язок суду для вирішення питання про судові витрати призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше 15 днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог та ухвалення за наслідком такого судового засідання додаткового рішення в порядку, передбаченому частинами другою, третьою статті 221 ГПК України. У випадку розгляду такої заяви судом цивільної юрисдикції, засідання має бути проведено не пізніше 20 днів, якщо справа не слухається в письмовому провадженні (частини друга, третя статті 246 ЦПК України). Отже, для обох юрисдикцій законодавець визначив обов`язок суду призначити заяву сторони про розподіл судових витрат в судове засідання, якщо справа розглядалася з призначенням її до розгляду по суті в судових засіданнях (не в письмовому провадженні), за наслідком проведення якого має бути прийнято відповідне процесуальне рішення (додаткова постанова, додаткова ухвала).

7.31. Отже, у процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи частини другої статті 246 ЦПК України (частини другої статті 221 ГПК України), які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

7.32. Отже, положення частини четвертої статті 270 ЦПК України (частини четвертої 244 ГПК України) про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України (частини другої статті 221 ГПК України) чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим)».

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року по справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 березня 2023 року ухвалено у відкритому судовому засіданні;

в додатковому рішенні Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2023 року вказано, що воно було ухвалене у відкритому судовому засіданні, в судове засідання сторони не викликалися;

в справі відсутні докази повідомлення судом учасників справи, зокрема й позивача, про розгляд заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення;

в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала, що про судове засідання щодо ухвалення додаткового рішення її не було повідомлено;

суд першої інстанції не врахував, що положення частини четвертої статті 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим); правила щодо реалізації учасниками справи їх права на участь в судовому засіданні з розгляду заяви про розподіл судових витрат згідно з частиною четвертою статті 270 ЦПК України є спеціальними та повинні застосовуватися системно з приписами частини другої статті 246 ЦПК України, яка визначає обов`язок суду призначити судове засідання відповідно до процедури розгляду справи, що була визначена судом для розгляду справи в цілому (загального, спрощеного чи письмового провадження);

апеляційний суд не врахував, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

За таких обставин апеляційний суд зробив помилковий висновок про залишення без змін додаткового рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2023 року.

Оскільки встановлено підстави для скасування постанови апеляційного суду в зазначеній частині, то суд касаційної інстанції підстави оскарження та доводи касаційної скарги по суті вирішення заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу не аналізує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог належить змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін, тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу; постанову апеляційного суду в частині перегляду додаткового рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 410-412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 березня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 липня 2023 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 липня 2023 року в частині перегляду додаткового рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2023 року скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Чернівецького апеляційного суду від 13 липня 2023 року в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко