РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретар судового засідання Корпесьо В.Р.

з участю:

представника позивача Савчук О.В.

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Рівненської міської ради до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року Рівненська міська рада звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2022 року у справі № 569/10894/22 визнано спадщину ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з квартири АДРЕСА_1 відумерлою та передано її Рівненській міській територіальній громаді в особі Рівненської міської ради.

На рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2022 року у справі N? 569/10894/22 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, до якої було додано копію заповіту від 18 березня 2000 року, згідно якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 заповіла все своє майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Враховуючи зазначене, оспорюваний заповіт стосується прав та інтересів Рівненської міської ради, зокрема права власності на квартиру за адресою. АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог покликаються також на те, що вказана у заповіті від 18 березня 2000 року адреса проживання заповідача не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 . Підпис в паспорті, що виданий ОСОБА_3 26 січня 2000 року суттєво відрізняється від підпису в заповіті від 18 березня 2000 року. Зазначають, що складений заповіт не відповідає формі, визначеній у зразку № 2, визначеного наказом Міністерства юстиції України № 19/5 від 07.07.1994 року, зокрема не вказане місце складення заповіту. Посвідчувальний напис не відповідє формі 35, визначеній наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.1994 та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 02 березня 1994 року за № 38/247, зокрема, не вказано прізвище та ініціали посадової особи, якою посвідчено заповіт. Крім того, заповіт посвідчено в суботу, хоча це є загальним вихідним днем в органах державної влади.

Просять визнати недійсним заповіт від 18 березня 2000 року, посвідчений виконавчим комітетом Тепеницької ради депутатів трудящих, згідно якого ОСОБА_3 , 30.11.1948 року заповіла все своє майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст відзиву

Відповідач вважає позовну заяву необґрунтованою та безпідставною. Вказує, що позовна заява не містить жодних обґрунтованих доводів, з яких позивачем ініційовано звернення до суду, з посиланням на законодавство та докази, а складається лише з його власних міркувань та довільного тлумачення правових норм, наведені Позивачем обставини не находять свого відображення в дійсності та не мають належного обґрунтування.

Зазначає, що позивачем не вказано жодних підстав, які надають йому права заявляти позов, фактично порушуючи права Відповідача, Рівненська міська рада не має права оспорювати заповіт, так як її права не порушуються. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак, за наявності чи відсутності оспореного заповіту у Позивача не виникне прав чи обов`язків відносно спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , так як у разі визнання заповіту недійсним, таке рішення не призведе до поновлення права Позивача на спадщину, а саме квартиру в місті Рівному, а тому складення заповіту не порушує прав та цивільного інтересу Позивача, а отже, не зважаючи на відсутність доказів, які б спростували вільне волевиявлення заповідача - спадкодавця, та недоведеність позовних вимог в цій частині в цілому, у Позивача не має процесуальної та матеріальної зацікавленості у вирішені спору у відповідності до частини 2 статті 1257 ЦК України.

Вимоги Позивача не підлягають задоволенню, так як останнім не доведено наявність спірних правовідносин, не надано доказів порушення його прав, а посилання на зазначені в позовній заяві обставини є необґрунтованими та безпідставними. Зі змісту позовної заяви не зрозуміло, які права Позивача порушено, і яке саме право підлягає захисту в суді.

Просить у задоволенні позову відмовити.

Короткий зміст відповіді на відзив

Вважають необгрунтованими доводи відповідача про те, що оспорюваний заповіт не стосується прав та інтересів позивача, оскільки відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Зазначають, що оспорюваний заповіт стосується прав та інтересів Рівненської міської ради, зокрема права власності на квартиру за адресою. АДРЕСА_2 .

Щодо покликань відповідача на те, що для захисту своїх прав Рівненською міською радою обрано неефективний та неналежний спосіб захисту прав, то відповідно до частини 1 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором вважають їх безпідставними.

Заяви та клопотання

02 листопада 2023 року представником позивача подано клопотання про витребування у приватного нотаріуса завіреної спадкової справи стосовно майна ОСОБА_3 ( а.с. 52-53)

21 листопада 2023 року представником позивача подано клопотання про витребування в Державному нотаріальному архіві Житомирської області копій матеріалів справи щодо посвідчення виконавчим комітетом Тепеницької ради депутатів трудящих заповіту від 18.03.2000 року( а.с. 59-61)

14 грудня 2023 року представником позивача подано клопотання про витребування у ОСОБА_2 оригіналу заповіту, з метою призначення судово- технічної експертизи ( а.с. 86-87)

21 березня 2024 року надійшло клопотання експертів про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи ( а.с. 105-106)

Рух справи у суді

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, справу призначено до розгляду на 07 липня 2023 року

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року закрито підготовче засідання у справі ( а.с. 48)

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2023 року витребувано у приватного нотаріуса спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_3 ( а.с. 55-56)

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2023 року витребувано в Державному нотаріальному архіві Житомирської області копій матеріалів справи щодо посвідчення виконавчим комітетом Тепеницької ради депутатів трудящих заповіт від 18.03.2000 року ( а.с. 65-66)

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 грудня 2023 року у справі призначено судово- технічну експертизу, провадження у справі зупинено ( а.с. 89-90)

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 квітня 2024 року було відновлено провадження у справі, у зв`язку із надходженням клопотання експертів.( а.с. 108)

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 травня 2024 року було задоволено клопотання експертів, надано додаткові матеріали, направлено справу для проведення, призначеної 14 грудня 2023 року експертизи та зупинено провадження у справі ( а.с.117-119)

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 січня 2025 року було відновлено провадження у справі, у зв`язку з надходженням матеріалів експертизи.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи.

В судовому засіданні представник позивача Савчук О.В. позовні вимоги підтримала повністю, з підстав викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Додатково суду пояснила, що ознайомившись з висновком експертизи, проведеній на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 14 грудня 2023 року, вважає, що висновком № 1646/24-34 від 10.12.2024 року встановлено що на оспорюваний документ, заповіт від 18.03.2000 року, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання їх реквізитів. Просить суд позовні вимоги задоволити, визнати недійсним заповіт від 18 березня 2000 року, посвідчений виконавчим комітетом Тепеницької ради депутатів трудящих, згідно якого ОСОБА_3 , 30.11.1948 року заповіла все своє майно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судовому засіданні представник відповідача, адвокат Мазур Р.В. заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві. Додатково суду пояснив, що позивач не довів, що заповіт, посвідчений 18.03.2000 року всупереч волі заповідача, і не надав доказів, що ОСОБА_3 дійсно не підписувала його, а також, що даний заповіт складено із порушенням вимог ст.1257 ЦК України.

Всі доводи позивача зводяться до його припущень і незгодою з існуванням заповіту, адже 28 лютого 2023 року Рівненський апеляційний суд скасував рішення першої інстанції про визнання спадщини відумерлою з підстав порушення прав спадкоємця ОСОБА_2 , яка не було залучена до справи і з чим Позивач не може змиритись, видумуючи все нові нюанси аби перешкодити ОСОБА_2 реалізувати своє спадкове право.

Заповіт, який оспорює позивач, складено особою, яка мала на це право, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі, а також заповіт складено з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення. Заповідач ОСОБА_3 на момент складання заповіту 18.03.2000 р. мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок смерті, а також заповіт не суперечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства.

Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 74).

18 березня 2000 року ОСОБА_3 було складено заповіт на ім`я ОСОБА_5 , посвідчений нотаріально виконавчим комітетом Тепеницької ради депутатів трудящих (а. с. 6).

Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_2 , виданого 12 березня 2015 року виконавчим комітетом Прислуцької сільської ради Березнівського району Рівненської області ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували 12 березня 2015 року шлюб, актовий запис 7, прізвище після реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_7 ( а.с. 9)

18 листопада 2022 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/14442/22 позовні вимоги ОСОБА_2 до Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Мурашко Людмила Олександрівна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено. Визначено ОСОБА_2 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , терміном два місяці з дня набрання рішенням законної сили ( а.с. 80-81)

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2022 року у справі N? 569/10894/22 визнано спадщину ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м. відмерлою та передано її Рівненській міській територіальній громаді в особі Рівненської міської ради.

Згідно інформаційної довідки N? 338192204 від 06.07.2023 р. на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2022 року у справі N? 569/10894/22 за територіальною громадою в особі Рівненської міської ради 09.01.2023 року зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м. ( а.с.34-35)

Постановою Рівненського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2022 року скасовано та у задоволенні заяви Рівненської міської ради, заінтересована особа - Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради, про визнання спадщини відумерлою відмовлено. ( а.с. 37-39)

Згідно інформаційної довідки N? 338192204 від 06.07.2023 р. на підставі постанови Рівненського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року право власності територіальної громади в особі Рівненської міської ради на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м. припинено. ( а.с. 34-35)

11 січня 2023 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про прийняття спадщини ( а.с. 70)

З оглянутої інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що є чинний заповіт, посвідчений 18.03.2000 року, місце посвідчення Тепеницька сільська рада Олевського району Житомирської області ( а.с.72, 73)

Згідно із заявою про реєстрацію архівних заповітів встановлено, що Державним підприємством «Національні інформаційні системи "Житомирська філія" зареєстрований 13.09.2021 року заповіт, посвідчений секретарем Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області ( а.с. 96)

На ухвалу про витребування доказів від 21.11.2023 року Олевська міська рада Житомирської області надала довідку № 82 від 15.12.2023 року відповідно до якої Тепеницький старостинський округ повідомляє, що 18 березня 2000 року було посвідчено заповіт ОСОБА_3 за № 49 на користь ОСОБА_4 ( а.с. 98)

Відповідно до висновків експертів № 1646/24-34 від 10.12.2024 року за результатми проведення судово- технічної експертизи документів відповісти на питання ухвали:

-« Чи відповідає давність виконання заповіту від від 18 березня 2000 року, посвідченого виконавчим комітетом Тепеницької ради депутатів трудящих, вкааній на ньому даті?», не видається можливим через неможливість встановити час нанесення реквізитів в досліджуваному заповіті, датованому 18.03.2000;

-Встановити час нанесення підписів не видається можливим у зв`язку з відсутністю дозволу на вирізання штрихів реквізитів та фрагментів паперу у досліджуваному та порівняльних документах, а також через те, що на досліджуваний документ здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання їх реквізитів

-Встановити час нанесення друкованих текстів у заповіті, датованому 18.03.2000 року не видається можливим у зв`язку із відсутністю відповідних порівняльних зразків

-Встановити час нанесення відтиску печатки у заповіті, датованому 18.03.2024 року не видається можливим у зв`язку із відсутністю відповідних порівняльних зразків ( а.с. 121-141)

Мотиви, з яких виходив суд та застосовані норми права.

Щодо посвідчення заповіту секретарем органу місцевого самоврядування

та відсутності підстав для недійсності заповіту внаслідок не зазначення в заповіті місця адреси проживання заповідача, що не відповідало паспортним даним, не вказано місце складання заповіту та не вказано прізвище та ініціали посадової особи, якою посвідчено заповіт.

За приписами ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

В силу вимог ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 1 п.4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки заповіт складений у 2000 р., спадкові відносини виникли у той час, то підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963р., то спір про визнання заповіту недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його вчинення, тобто ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент вчинення заповіту).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі № 542/345/19 (провадження № 61-16029св20) вказано, що: "ураховуючи, що заповіт, посвідчений 30 березня 1999 року до набрання чинності ЦК України 01 січня 2004 року, до правовідносин щодо його вчинення підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року у редакції, чинній на момент їх виникнення

Відповідно до частини першої статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно зі статтею 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Статтею 1 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що до системи нотаріату України входять посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють визначене законодавством коло нотаріальних дій у населених пунктах, де немає нотаріусів. Предметна компетенція органів місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій визначена Законом України "Про нотаріат". Так, згідно зі статтею 37 Закону України "Про нотаріат" органи місцевого самоврядування уповноважені вчиняти, у тому числі, таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретного). Згідно з частиною першою статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. У частині першій статті 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей".

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (статті 541 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент вчинення заповіту).

Недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах (стаття 545 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент вчинення заповіту

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР 1963 року, в редакції, чинній на момент вчинення заповіту.

Аналіз вказаних норм свідчить, що: в ЦК УРСР не передбачалося конструкції нікчемності заповіту внаслідок його складення з порушенням вимог щодо форми та посвідчення; у разі складення заповіту з порушенням вимог щодо форми та посвідчення такий заповіт міг оспорюватися у разі пред`явлення відповідної позовної вимоги.

Відповідно до частини першої статті 534 ЦК УРСР (який був чинним на час укладення оспорюваного заповіту) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 74).

18 березня 2000 року ОСОБА_3 було складено заповіт на ім`я ОСОБА_5 , посвідчений нотаріально виконавчим комітетом Тепеницької ради депутатів трудящих (а. с. 6).

Позивач в позовній заяві наполягає на тому, що не вказано місце складання заповіту , а також прізвище та ініціали посадової особи, яка посвідчила вказаний заповіт, проте, такі доводи спростовані в ході досліджених судом доказів, зокрема, з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що є чинний заповіт, посвідчений 18.03.2000 року, місце посвідчення Тепеницька сільська рада Олевського району Житомирської області ( а.с.72, 73)

Згідно із заявою про реєстрацію архівних заповітів встановлено, що Державним підприємством «Національні інформаційні системи « Житомирська філія зареєстрований 13.09.2021 року заповіт, посвідчений секретарем Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області ( а.с. 96)

Довідкою у № 82 від 15.12.2023 року підтверджується, що 18 березня 2000 року було посвідчено заповіт ОСОБА_3 за № 49 на користь ОСОБА_4 ( а.с. 98)

Отже, в судовому засіданні спростовані доводи представника позивача в цій частиині належними та доустимими доказами, також суд враховує, що це не є підставою для визнання заповіту недійсним та такі доводи є помилковими.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.

Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм,

що містяться в актах цивільного законодавства (див.: зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду неодноразово зауважував,що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає

в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами

їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як недійсного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.

Згідно зі статтею 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій (пункт 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем (абзац третій пункту 33 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Існує ієрархія між ЦК як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). У статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України

(див.: рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (див.: постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року

у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року

у справі № 6-2023цс15), постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20)).

Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)).

Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини

Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-014св22)).

Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом (частина п`ята статті 4 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 13 липня 2021 року, вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіт та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавств у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотриманн і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням.. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить».

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що:

1) свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання;

2) на рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України можливості регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту;

3) законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, недійсним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача.

У справі, що розглядається, суд встановив, що заповіт, вчинений 18 березня 2000 року посвідчено секретарем Тепеницької ради народних депутатів Олевського району Житомирської обаласті Гайдучик Люсею Іванівною. Указане підтверджується, у тому числі, заявою про реєстрацію архівних заповітів ( а.с. 96) , а також довідкою Олевської міської ради Житомирської області ( а.с. 98).

Суд вважає, що вказаний заповіт відповідає вимогам цивільного законодавства на час його посвідчення щодо форми та порядку посвідчення, а тому підстави для його кваліфікації як недійсного відсутні.

При вирішенні спору в цій частині, суд приймає до уваги висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі: колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року у справі № 491/1528/15-ц (провадження № 61-23620св18), колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18 (провадження № 61-22263св19), колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 680/289/18 (провадження № 61-5837св21), в яких зазначено про наявність у посадових осіб повноважень посвідчувати заповіт та, відповідно, про чинність заповітів, незважаючи на те, що виконавчі комітети рад не приймали рішень про покладення на таких посадових осіб цих органів функцій щодо вчинення нотаріальних дій.

Суд відхиляє аргументи позивача про те, що у заповіті адреса заповідача не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 і це є підставою для недійсності заповіту, оскільки законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, недійсним, як неправильне зазначення місця проживання. Це не впливає на форму заповіту. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача. Крім того, з копії паспорту ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 , виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області від 25 січня 2000 року вбачається, що ОСОБА_3 мала прописку і по АДРЕСА_3 у 2000 році ( а.с. 7)

Щодо покликань представника позивача на те, що підпис у паспорті, що виданий ОСОБА_9 , 26 січня 2000 року суттєво відрізняється від підпису у заповіті від 18 березня 2000 року, то суд приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ст.13 ЦК України, особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зі змісту позовних вимог вбачається намір Позивача в судовому порядку стягнути розмір шкоди за відсутності для цього будь-яких правових підстав, свідчить про умисел останнього порушити мої права або ж створити перешкоди у їх реалізації, що є неприпустимим з огляду на вимоги ст.13 ЦК України.

Відповідно до ст.77,78,79,80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч.5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.1,3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За клопотанням представника позивача ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 грудня 2023 року було призначено судово- технічну експертизу на вирішення експертизи було поставлено питання « Чи відповідає давність виконання заповіту від 18 березня 2000 року, посвідченого виконавчим комітетом Тепеницької ради депутатів трудящих, вказаній на ньому даті?"

При цьому, представник позивача не заявляв клопотань про визначення належності підпису у паспорті чи у заповіті заповідачу ОСОБА_3 , при цьому суд зауважує , що в цивільному судочинстві діє принцип змагальності сторін, а саме відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За таких підстав, в ході судового розгляду стороною позивача не надано належних та допустимих доказів та судом не здобуто доказів, що підпис у паспорті ОСОБА_3 та у заповіті суттєво відрізняються .

Щодо висновку експерта № 1646/24-34 від 10.12.2024 року судово- технічної експертизи суд зазначає таке.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Відповідно до частини першої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Як зазначено вище у справі було проведено експертизу та надано висновок експертів № 1646/24-34 від 10.12.2024 року за результатами проведення судово- технічної експертизи документів відповісти на питання ухвали:

-« Чи відповідає давність виконання заповіту від від 18 березня 2000 року, посвідченого виконавчим комітетом Тепеницької ради депутатів трудящих, вказаній на ньому даті?», не видається можливим через неможливість встановити час нанесення реквізитів в досліджуваному заповіті, датованому 18.03.2000;

-Встановити час нанесення підписів не видається можливим у зв`язку з відсутністю дозволу на вирізання штрихів реквізитів та фрагментів паперу у досліджуваному та порівняльних документах, а також через те, що на досліджуваний документ здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання їх реквізитів

-Встановити час нанесення друкованих текстів у заповіті, датованому 18.03.2000 року не видається можливим у зв`язку із відсутністю відповідних порівняльних зразків

-Встановити час нанесення відтиску печатки у заповіті, датованому 18.03.2024 року не видається можливим у зв`язку із відсутністю відповідних порівняльних зразків

Висновок експертаєє рівноцінним засобом доказування у справі поряд з іншими письмовими, речовими й електронними доказами, а оцінка його як доказу здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом ст. 89 ЦПК України.

Висновок за результатами проведення судово технічної експертизи документів не підтверджує доводи позивача в тій частині, що заповіт було вчинено пізніше ніж датовано.

Покликання представника позивача також на те, що у висновку встановлено, що на досліджувальний документ ( заповіт 18.03.2000 року) здійснювався вплив сторонніх факторів не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок не є категоричним, а містить у собі припущення.

Щодо вирішення спору по суті

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом

або якщо він не визнаний судом недійсним .

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція

не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати

або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, змін або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справ № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом

на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

У главі 3 ЦК 1963 р. ( чинній на момент посвідчення заповіту ) дано вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

Так , за змістом ст. 45 ЦК 1963 року передбачено, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Статтею 47 ЦК 1963 року передбачено, що недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти:1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Чинним на той час цивільним законодавством передбачені вимоги до заповіту, недодержання яких є підставою для визнання його недійсним, зокрема письмова форма заповіту; зазначення в заповіті місця та часу його складання; особистий підпис заповідачем; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими службовими особами, визначеними законом, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках

Чинність заповіту пов`язується законом із дотриманням вимог щодо його форми і посвідчення (ст. 45, 47 ЦК 1963 р).

Відповідно до висновку Верховного суду, викладеному у постанові від 27.02.2020 року у справі №761/19304/17, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі №551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Водночас, у справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова від 20.05.2019 у справі №522/904/16-ц, постанова від 03.07.2019 у справі № 725/2412/15-ц).

Верховний Суд у постанові від 30.04.2021р. у справі №272/583/19 зазначив, що недотримання встановленої законом форми посвідчувального напису в момент посвідчення заповіту не є достатньою правовою підставою для визнання незаконною вказаної нотаріальної дії, оскільки ці обставини не спростовують волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту.

У постанові від 07.03.2018р. у справі № 525/607/17 Верховний Суд зазначив, що посилання касаційної скарги на порушення загальних вимог щодо форми заповіту є безпідставними, оскільки відсутність у заповіті певних реквізитів, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, може розцінюватися як порушення форми заповіту у тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо. Проте ці обставини, у т.ч. волю спадкодавця, безспірно встановлено.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України"

Позивач не довів, що заповіт, посвідчений 18.03.2000 року всупереч волі заповідача, і не надав доказів, що ОСОБА_3 дійсно не підписувала його, а також, що даний заповіт складено із порушенням вимог чинного на момент його посвідчення законодавства.

Всі доводи представника позивача зводяться до його припущень і незгодою з існуванням заповіту, адже 28 лютого 2023 року Рівненський апеляційний суд скасував рішення першої інстанції про визнання спадщини відумерлою з підстав порушення прав спадкоємця ОСОБА_2 .

Заповіт, який оспорює позивач, складено особою, яка мала на це право, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі, а також заповіт складено з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення. Заповідач ОСОБА_3 на момент складання заповіту 18.03.2000р. мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок смерті, а також заповіт не суперечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства.

Висновки за результатами розгляду справи

Відмовляючи у задоволенні позову Рівненської міської ради суд виходить

із відсутності правових підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки заповіт, було посвідчено уповноваженою особою і він відповідає вимогам щодо його форми та відповідно до дійсної волі заповідача.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір з відповідача не стягується.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Рівненської міської ради до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповітувідмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач Рівненська міська рада, , адреса: м. Рівне, вул. Соборна, 12А.

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя Н.Г. Кучина