Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2025 Справа №607/6358/24 Провадження №2/607/703/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., представника відповідачів адвоката Гриба О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних,

УСТАНОВИВ:

Представник позивача Акціонерного товариства «УкрСиббанк» звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу за кредитним договором в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, в якій просить стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» три відсотки річних від простроченої суми заборгованості за період з 07.03.2021 року по 23.02.2022 року в сумі 1644,91 дол. США.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача вказує на те, що АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №80/53 від 06.12.2005, відповідно до умов якого Позивач надав ОСОБА_1 кредит в сумі 65600 дол. США, які він зобов`язався повернути у повному обсязі не пізніше 06.12.2026 згідно з графіком погашення кредиту, та сплачувати щомісячно проценти за користування кредитом у розмірі 12.5% річних.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука ОСОБА_2 згідно договору поруки №1 від 06.12.2005.

В зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами виникла прострочена заборгованість за вказаним договором. АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості по кредиту та процентам за вказаним кредитним договором в сумі 56534,26 дол. США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість по кредитному договору на загальну суму 56534,26 доларів США, що в еквіваленті 451 878, 33 гривень.

Станом на 07.03.2024 заборгованість за кредитним договором не погашена, рішення суду залишається не виконаним.

Таким чином, за твердженням позивача, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, і право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Позивач зазначає, що за прострочення погашення сум заборгованості за кредитом необхідно стягнути з відповідачів у солідарному порядку 3% річних у сумі 1644,91 дол. США.

Розрахунок 3% річних здійснено за формулою: 56531,26 дол. США (сума боргу, що підлягає стягненню за рішенням суду)*3% річних: 365*354 (кількість днів прострочення за період з 07.03.2021 по 23.02.2022) = 1644,91 дол. США.

Оскільки зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 в добровільному порядку виконано не було, позивач вважає, що вправі звернутися до суду за захистом порушеного майнового права шляхом стягнення з відповідачів в солідарному порядку на свою користь, з врахуванням приписів ч.2 ст.625 ЦК України суму 3% річних, що становлять 1644,91 дол. США за період з 07.03.2021 року по 23.02.2022 року.

05.09.2024 через систему «Електронний суд» представник позивача звернувся із заявою про збільшення розміру позовних вимог, а саме за прострочення погашення сум заборгованості у розмірі 56 534,26 доларів США, що визначені рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 року у справі № 607/21787/13-ц, Позивач згідно даної заяви просить стягнути з Відповідачів 3 % річних у сумі 8 312,86 доларів США за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022 року.

Розрахунок 3% річних у сумі 8 312,86 доларів США здійснено наступним чином: 56 534,26 доларів США (заборгованість, що визначена рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 року у справі № 607/21787/13-ц, та залишається не погашеною) х 3% / 365 х 1789 (кількість днів прострочення за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року.) = 8 312,86 доларів США.

Стосовно обґрунтування стягнення 3% річних за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року, зазначає наступне.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання (у тому числі не повернення позики в іноземній валюті) у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення, а право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову (зокрема, постанови Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16, від 08.11.2019 року у справі 127/15672/16-ц тощо).

Згідно норми п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно до положення п. 12 та п. 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України строк позовної давності продовжується на період дії карантину та зупиняється на строк дії воєнного стану в Україні, а саме: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.(Розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020).

19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. (Розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023)»

За наслідками розгляду справи № 910/18489/20 Велика Палата Верховного Суду у п.100 постанови від 06.09.2023 року зробила висновок, що саме з 02.04.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», а тому початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02.04.2020 цим законом (п. 79 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №167/1058/20).

Строк дії карантину, що був введений у 2020 році, неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та діяв до 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, та був відмінений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 за № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Правові позиції щодо застосування пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладені у постановах Верховного Суду, а саме: від 11.02.2020 року у справі № 916/612/19; від 25.08.2021 року у справі № 914/1560/20; від 22.09.2022 року у справі № 920/724/21; від 07.09.2022 року у справі № 679/1136/21; від 20.04.2023 року у справі № 728/1765/21 тощо.

Водночас, з 24.02.2022 року до цього часу в Україні діє воєнний стан, що був введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» за №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року за №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діяв на момент подання позову у даній справі та на момент подання даної заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням положень пунктів 12, 18, 19 розділу «Прикінцевих та перехідних положення» ЦК України вимоги Банку щодо стягнення 3% річних за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року заявлені в межах строку позовної давності.

09.09.2024 Судом зареєстрований відзив на позовну заяву поданий представником відповідачів адвокатом Грибом О.В., який мотивований тим, що позов до задоволення не підлягає, оскільки у позовній заяві позивач Акціонерне товариство «Укрсиббанк» зазначає, що 06.12.2005 АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №80/53. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість по кредитному договору на загальну суму 56 534,26 доларів СІЛА, що в еквіваленті 451 878, 33 грн.

Позивач вважає, що станом на 07.03.2024 заборгованість за кредитним договором не погашена, рішення суду залишається не виконаним.

Відповідачі просять взяти до уваги, що згідно норм чинного законодавства України, пред`явлення стягувачем виконавчого документа до примусового виконання є правом, а не обов`язком сторони.

У відповідності до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ч. 3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачі зазначають, що від моменту прийняття судом рішення у справі №507/21787/13-ц від 30.01.2014 минуло більше 10 років.

Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 р. в справі № 756/9094/15 відмовив у стягненні основної заборгованості у зв`язку зі спливом позовної давності та вказав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу.

В силу ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК)

Представник відповідачів вважає, що оскільки позовна давність спливла щодо основної заборгованості, позовна давність спливла також до вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат як додаткової вимоги.

Фактичний пропуск строку позовної давності не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У такому випадку суди повинні відмовляти у задоволенні позову у разі подання заяви про застосування наслідків спливу позовної давності відповідачем.

Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою (постанова ВП ВС від 07.04.2020 р. у справі №910/4590/19).

Представник відповідачів просить врахувати позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду у постанові від 06.03.2019 р. у справі №757/44680/15ц провадження №61-32171сво18).

Верховний Суд сформував правову позицію згідно якої: суди мають відмовляти у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вимогу у натуральному зобов`язанні, за безпідставністю, тобто без заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності. Якщо Кредитор звертається з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд повинен у межах справи про стягнення 3% річних та інфляційних втрат дослідити сплив позовної давності щодо основної заборгованості, яка не є безпосереднім предметом спору і відмовити у позові за безпідставністю.

Якщо строк позовної давності сплив до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла й до додаткової, у тому числі ст. 625 ЦК України (пост. КЦС ВС від 03.04.2019 року 756/9094/15, КГС ВС від 20.02.2019 року №910/19565/17).

Позивач, ПАТ «УкрСиббанк» у позові та заяві про збільшення розміру позовних вимог зазначає, що строк дії карантину продовжував дію строків позовної давності, а період дії воєнного стану зупиняє перебіг строків, а тому на думку Позивача, вони звернулись до суду у строк.

Однак, представник відповідачів не погоджується із такою позицією представника позивача, із мотивів, які викладені в ухвалі Тернопільського апеляційного суду по справі №607/21787/13-ц від 27.05.2024.

Тому, із підстав вищевикладених, просить суд в задоволенні позову відмовити.

26.09.2024 через систему «Електронний суд» представником позивача подана відповідь на відзив, в якій представник позивача заперечує, щодо доводів представника відповідачів про сплив позовної давності до основного боргу, в зв`язку із чим на його думку сплила позовна давність до похідних вимог, як то стягнення 3% річних, нарахованих на такий борг. Зазначає, що причиною виникнення спору у справі є питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідачів на користь банку 3% річних.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 року у справі № 607/21787/13-ц встановлено факт порушення відповідачами зобов`язань щодо погашення боргу, наявність заборгованості, у зв`язку із чим позов Банку було задоволено та вирішено стягнути солідарно з Відповідачів основну заборгованість за кредитним договором.

Відповідачі із рішенням суду погодились, оскільки не було його оскарження.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, вказав представник позивача, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2014 році зобов`язання Відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося.

Відтак Банк-кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України (3% річних), за час прострочення до 23.02.2022 року (згідно п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України).

Рішення суду від 30.01.2014 про стягнення основного боргу на даний час не виконано.

Позовна давність щодо стягнення основного боргу є строком, протягом якого кредитор (позивач) може звернутись до суду за захистом свого права, і цей строк не може спливти вже після того як відбулось звернення до суду із позовом і після того, як відбулось ухвалення судового рішення про стягнення основного боргу у справі № 607/21787/13-ц.

Таким чином, вказав представник позивача, в світлі наведених правових норм можна дійти висновку про обґрунтованість вимог Позивача у цій справі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.07.2024 скасовано заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.05.2024, ухвалене у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, та в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідачів адвокат Гриб О.В. в судовому засіданні, щодо задоволення позову заперечив, із підстав наведених у відзиві на позов.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права уразі його порушення, не визнання або оспорення (ч. 1 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст.16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим.

Судом встановлено, що між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №80/53 від 06.12.2005, відповідно до умов якого Позивач надав ОСОБА_1 кредит в сумі 65600 дол. США, які він зобов`язався повернути у повному обсязі не пізніше 06.12.2026 згідно з графіком погашення кредиту, та сплачувати щомісячно проценти за користування кредитом у розмірі 12.5% річних.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука ОСОБА_2 згідно договору поруки №1 від 06.12.2005.

В зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами виникла прострочена заборгованість за вказаним договором. АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості по кредиту та процентам за вказаним кредитним договором в сумі 56534,26 дол. США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість по кредитному договору на загальну суму 56534,26 доларів США, що в еквіваленті 451 878, 33.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звернувшись з даним позовом до суду, банк наголосив на тому, що рішення суду від 30.01.2014 у справі № 607/21787/13-ц залишається невиконаним, у зв`язку з чим просив стягнути солідарно з відповідачів нараховані за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 3% річних у розмірі 8 312,86 доларів США.

Як було встановлено Судом, при розгляді справи, у липні 2016 року приватне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строків на його пред`явлення до виконання у справі № 607/21787/13-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2017 року заяву ПАТ «УкрСиббанк» в частині поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання залишено без розгляду. В іншій частині заяви ПАТ «УкрСиббанк» про видачу дублікату виконавчого листа відмовлено.

Не погодившись з ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2017 року, АТ «УкрСиббанк» 06 травня 2024 року подало апеляційну скаргу.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 27 травня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ «УкрСиббанк» на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2017 року.

26 червня 2024 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 травня 2024 року, направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Верховний Суд здійснюючи розгляд касаційної скарги АТ «УкрСиббанк» у цивільній справі № 607/21787/13-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120341913) встановив наступне:

08 липня 2016 року представник ПАТ «УкрСиббанк» - Синявський О.В. звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання у цивільній справі № 607/21787/13-ц та просив суд розглядати заяву без участі банку.

19 липня 2016 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області заяву ПАТ «УкрСиббанк» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

15 серпня 2016 року до суду надійшла заява представника ПАТ «УкрСиббанк» - Синявського О.В. про усунення недоліків, що свідчить про те, що сторона обізнана про рух справи, цікавилася провадженням у справі, користувалася належними процесуальними правами та виконувала процесуальні обов`язки.

За наслідками розгляду заяви Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області постановив ухвалу від 13 січня 2017 року, яку надіслав заявнику. Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2017 року отримано 23 січня 2017 року представником ПАТ «УкрСиббанк», який здійснював представництво у суді першої інстанції на підставі довіреності від 04 січня 2016 року № 30-1/67, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Оскільки ПАТ «УкрСиббанк» було обізнане про існування судового провадження, яке ним же ініційовано, взявши до уваги, що апеляційна скарга подана 06 травня 2024 року, тобто більше ніж через сім років після постановлення оскаржуваної ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2017 року, суд апеляційної інстанції, врахувавши недоведеність існування обставин непереборної сили, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у цій справі, правильно застосувавши приписи частини другої статті 358 ЦПК України. Виключних випадків, передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України банком не доведено.

За наслідками розгляду Верховним Судом касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» у цивільній справі № 607/21787/13-ц, касатору було відмовлено у відкритті касаційного провадження (ухвала Верховного Суду у справі № 607/21787/13-ц від 11.07.24).

Тлумачення ч.1 ст. 509, ч.1 ст.267, ст.625 ЦК України, свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Оскільки АТ «УкрСиббанк», маючи статус кредитора, і не реалізовуючи своїх прав на звернення у встановлені законом строки на звернення до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості, втратив своє право вимоги на примусове виконання боржниками своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (позовна давність, строк пред`явлення до виконання рішення суду), суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є задавненими, в зв`язку з чим набули характеру натурального зобов`язання.

Як вбачається з встановлених обставин, 3 % річних були нараховані позивачем АТ «УкрСиббанк» на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні.

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі N 757/44680/15-ц (провадження N 61-32171сво18).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, індекс інфляції, а також 3% річних підлягає стягненню з простроченої суми заборгованості (тіло кредиту).

Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/21787/13-ц від 30.01.2014 сума заборгованості відповідачів становить 56534,26 доларів США, що в еквіваленті 451 878, 33 гривень.

Разом з тим, позивач, у позові просить суд стягнути з відповідачів 3% річних від суми 56534,26 доларів США, що є необґрунтованим з вищенаведених підстав.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінюючи докази по справі за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, суд, розглядаючи даний спір у межах заявлених позовних вимог, та враховуючи, що позивачем пред`явлено позовну вимогу про стягнення 3 % річних щодо суми боргу визначеного рішенням суду від 30.01.2014, строк пред`явлення до виконання якого є пропущений позивачем, а тому Суд приходить до висновку, що позивач, будучи ініціатором процесу щодо стягнення основного боргу, не звернувся у встановлений законом строк щодо примусового виконання рішення суду, в зв`язку із чим є підстави вважати, що останній втратив інтерес, щодо стягнення основної суми боргу.

Оскільки позивач, будучи стягувачем, не зініціював питання щодо виконання рішення суду та стягнення із відповідачів основного боргу, а тому втратив право на стягнення 3% річних в зв`язку із несплатою основної суми боргу, визначеної рішенням суду.

Беручи до уваги вищенаведене, Суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими що задоволенню не підлягають.

Понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, відмовити.

Копію рішення суду направити сторонам по справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Укрсиббанк», адреса місця знаходження: вул.Андріївська, 2/12, м.Київ, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич