КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5000/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/4263/24

17 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Цукуров В.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів,-

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовомдо ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 10 червня 2006 року вона та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 27 березня 2008 року. За час перебування у шлюбі в них народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначала, що донька перебуває на її утриманні та проживає разом із нею, а відповідач належно батьківські обов`язки не виконує.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2007 року (справа № 2-5504/2007) з ОСОБА_1 на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25 червня 2007 року і до повноліття дитини.

На виконання судового рішення про стягнення аліментів районним судом 13 серпня 2007 року видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 33197029.

Позивач вказувала, що ОСОБА_1 сплачував аліменти нерегулярно, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 01 лютого 2024 року складає 377 073,89 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 08 лютого 2024 року у виконавчому провадженні № 33197029, складеним державним виконавцем Деснянського ВДВС Архіповим Д.М.

Відповідачем сплачено заборгованість у квітні 2023 року у розмірі - 10 070,51 грн., у липні 2023 року у розмірі - 10 789,08 грн та у серпні 2023 року у розмірі 55 282,02 грн, а всього 76 141,61 грн і дана сума зараховується у попередні місяці, а тому за період з червня 2012 року по серпень 2016 року пеня відсутня.

Посилаючись на вимоги статті 196 СК України, яка передбачає відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати, позивач ОСОБА_2 вважала, що наявні підстави для стягнення із відповідача пені за прострочення сплати аліментів

за період із 01 жовтня2016 року по 01 лютого 2024 року в розмірі368 830,28грн, розрахунок якої додано до позовної заяви.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 150 000 грн.

В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 500 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскжуване рішення суду першої інстанції єнезаконним та необгрунтованим, ухвалене при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Зазначає, що з квітня 2018 року по теперішній час він фактично не проживає у м. Києві, що підтверджується довідкою, виданою 14 червня 2024 року Виконавчим комітетом Погребищенської міської ради Вінницької області. Відповідно розрахунок заборгованості по аліментам з квітня 2018 року повинен рахуватися, виходячи з розміру середнього заробітку по регіону в м. Погребище Вінницької області.

Разом з тим, державним виконавцем до цього часу не зроблено вірний розрахунок заборгованості по аліментам.

Крім того, з урахуванням сплачених ним коштів по аліментам у розмірі 76 141,61 грн, ця сума в розрахунку заборгованості по аліментах виконавцем не врахована.

До того ж, значну частину часу за який нарахована пеня по аліментам він працював, перебував на військовій службі, а відтак, за такий період його вини у несвоєчасній сплаті аліментів немає, оскільки такий обов?язок щодо своєчасного відрахування аліментів покладається на бухгалтерію за місцем роботи чи проходження служби.

Посилаючись на вимоги пункту 1 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» (зупинення вчинення виконавчих дій), відповідач вважає, що виконавець повинен був зупинити вчинення виконавчих дій, враховуючи те, що він проходить службу і, відповідно, пеня по сплаті аліментів у період зупинення виконавчого провадження не підлягала нарахуванню.

Також 07 вересня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення на нього штрафу у розмірі 50 % від суми заборгованості по сплаті аліментів 195 683,60 грн, що складає 97 841,80 грн. Вказана постанова долучена до матеріалів вказаної справи.

Отже, на переконання відповідача, при обрахуванні розміру пені мають бути обов`язково враховані суми штрафів, які стягуються з боржника на користь стягувача.

Відповідач посилався також на те, що на нього державним виконавцем накладено штраф у сумі 97 841,80 грн, а тому відсутні підстави для стягнення з нього на користьпозивача пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини.

Незважаючи те, що отримання точної інформаці від ДВС є необхідною умовою для ухвалення справедливого судового рішення, позивач, звертаючись до суду, не залучила до участі у справі в якості третьої особи орган ДВС.

Також відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду в один рік, а тому вимоги позивача не підлягали задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Коломієць Тетяна Олександрівна просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року -без змін.

Зазначає, що пеня за прострочення виконання обов`язку зі сплати аліментів (у судовому провадженні) та штрафи, які застосовувалися державним виконавцем (у виконавчому провадженні) - різні види відповідальності, що застосовувалися за різні види порушень. А розрахунок суми штрафів за невиконання рішення про стягнення аліментів здійснюються за нормами законодавства, яке вступило в силу. З огляду на що судом хоч і враховано що відповідач сплачував кошти в рахунок погашення аліментів, проте, вірно застосовано захід відповідальності - стягнення пені. Оскільки штраф державного виконавця та пеня стягнута судом - різні види відповідальності, зважаючи на що принцип non bis in idem не підлягає застосуванню. Отже, з даних підстав апеляційна скарга не підлягає задоволеню.

При цьому, аргументи та доводи відповідача, які могли би мати вплив на розгляд справи судом першої інстанції враховані, а їх повторна переоцінка апеляційним судом не відповідає принципу процесуальної економії. Суд першої інстанції зауважив на факти які наводилися у відзиві на позовну заяву та частково задовольнив позовні вимоги у розмірі 150 000 грн замість вимог у 368 830,28 грн.

З огляду на що, на думку сторони позивача, апеляційна скарга відповідача зводиться до переоцінки доказів у справі, а тому не підлягає задоволенню.

Крім того, на переконання сторони позивача, відповідач не довів належними та допустимими доказами, що він здійснює утримання своєї матері. Наразі відповідач з дітьми від другого шлюбу не проживає, у шлюбі з матір`ю дітей не перебуває. Станом на поточний момент не підтвердив, що має непрацездатність. Описані у скарзі обставини не відповідають дійсності.

Потрібно також враховувати, що обставини, які перешкоджали своєчасній сплаті аліментів, повинні існувати на час виникнення заборгованості. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 року у справі № 359/240/21.

Посилаючись на те, що доводи та міркування, що наведені відповідачем в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів, обставин та фактів, що встановлені, враховані та досліджені судом першої інстанції, будь-які порушення процесуального закону не доведені відповідачем, сторона позивача просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року у справі № 357/4263/24 - без змін.

На виконання статті 134 ЦПК України, позивач (стягувач) повідомляє, що чітко встановити суму судових витрат неможливо, а тому більш детальний розрахунок може бути надано суду пізніше.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Федак Максим Леонідович повністю підтимав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Коломієць Тетяна Олександрівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.06.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськрайонного управління управління юстиції Київської області зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом Серії НОМЕР_1 .

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_8 та ОСОБА_1 народилась дочка ОСОБА_5 .

27.03.2008 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськрайонного управління управління юстиції Київської області Серії І-ОК № 041326.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.08.2007 року у справі № 2-5504/2007 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.06.2007 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду набрало законної сили 13.08.2007 року та на його виконання 13.08.2007 року видано виконавчий лист.

26.06.2016 року державним виконавцем Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) на підставі вказаного виконавчого документа відкрито виконавче провадження № 33197029.

В межах виконавчого провадження № 33197029 щодо боржника ОСОБА_1 винесено: постанову про арешт майна боржника від 12.03.2018 року; постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 12.03.2018 року; постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 12.03.2018 року; постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 12.03.2018 року; звернуто стягнення на кошти на рахунках боржника від 01.07.2018 року; постанову про арешт коштів боржника від 08.09.2018 року; постанову про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 11.02.2019 року; повторно постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю від 18.04.2019 року; повторно постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 18.04.2019 року; повторно постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 13.04.2020 року; повторно постанову про арешт коштів боржника від 13.07.2022 року; постанову про передачу виконавчого документа на виконання до військової частини НОМЕР_2 від 13.07.2022 року; постанову про передачу матеріалів виконавчого провадження Погребищенському ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 27.01.2023 року; постанову про прийняття до виконання виконавчого провадження від 28.02.2023 року; постанову про передачу матеріалів виконавчого провадження Деснянському ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 03.05.2023 року ; постанову про прийняття до виконання виконавчого провадження від 12.05.2023 року; постанову про передачу виконавчого документа на виконання до військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2022 року; постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника від 22.11.2023 року; постанову про арешт коштів боржника від 22.11.2023 року.

07.09.2018 року державним виконавцем на підставі ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 в межах ВП № 33197029 штрафу в розмірі 50% від суми заборгованості по сплаті аліментів (195 683,60 грн.), що складає 97 841,80 грн.

Відповідно до розрахунку державного виконавця Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 08.04.2024 року у ВП № 33197029, при примусовому виконанні виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду № 2-5504 від 13.08.2007 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , заборгованість за період з червня 2012 року по березень 2024 року становить 387 747,39 грн, станом на день подання позову - 377 073,89 грн.

З вказаного розрахунку вбачається, що за весь період наявності заборгованості, відповідачем ОСОБА_1 здійснено сплату аліментів в розмірі: 10 070,51 грн. - у квітні 2023 року; 10 789,08 грн. - у липні 2023 року; 55 282,02 грн. - у серпні 2023 року, всього сплачено 76 141,61 грн.

Відповідно до копії довідки управління кадрового забезпечення МВС України в Київській області № 3/440 від 29.11.2014, старший прапорщик міліції ОСОБА_1 в період з 21.12.2005 року по 07.02.2014 року та з 20.05.2014 року по 29.11.2014 року проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.06.2014 року по 01.08.2014 року та з 15.08.2014 року по 21.11.2014 року знаходився у відрядженні для несення служби з охорони громадського порядку в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей.

Відповідач в період з 24.08.2022 року по 18.10.2022 року, з 23.10.2022 року по 21.11.2022 року, з 23.11.2022 року по 02.01.2023року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в с. Троїцько-Сафонове, с. Володимирівка Миколаївської області, м. Бахмут Донецької області, що підтверджується копією довідки в/ч НОМЕР_2 № 451570 від 26.03.2023 року.

02.01.2023 року старший сержант ОСОБА_1 внаслідок артилерійських обстрілів збройних формувань російської федерації та безпосереднього бойового зіткнення з противником отримав вогнепальне осколкове сліпе поранення лівої верхньої кінцівки, нижньої кінцівки, поперекової ділянки зліва, що вбачається з копії довідки в/ч НОМЕР_2 № 441546 від 22.03.2023 року.

17.08.2023 року ОСОБА_1 встановлено 25% втрати професійної працездатності, що вбачається з витягу з довідки МСЕК.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 від шлюбу з ОСОБА_9 має двох дітей: сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 від 07.05.2009 та серії НОМЕР_4 від 28.11.2012 відповідно.

В матеріалах справи також міститься копія довідки МСЕК серії 12 ААА від 27.08.2015 року відповідно до якої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , встановлено третю групу інвалідності безстроково.

Відповідачем надано копію довідки Виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області № 12-46 від 14.06.2024 року з якої вбачається, що з квітня 2018 року ОСОБА_1 постійно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

12.06.2024 року представник відповідача звернувся до Деснянського ВДВС із заявою, в якій просив долучити до матеріалів справи відомості з реєстру фізичних осіб платників податків щодо ОСОБА_1 та здійснити перерахунок розміру заборгованості зі сплати аліментів у ВП № 33197029.

23.06.2024 року представник відповідача засобами поштового зв`язку звернувся до Деснянського ВДВС із заявою про перерахунок заборгованості за аліментами та направлення виконавчого листа за належністю до іншого ДВС за місцем проживання боржника.

В матеріалах справи містяться відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків щодо отриманого ОСОБА_1 доходу за період з І кварталу 2012 року по І квартал 2024 року, з якого вбачається про періодичну наявність доходу. З жовтня 2023 року служить в ІНФОРМАЦІЯ_7 та отримує грошове забезпечення в розмірі 23 274,82 грн. (станом на березень 2024 року).

Відповідно до наданих копій квитанції АТ «Ощадбанк» № 31 від 11.07.2024 року та № 73 від 14.10.2024 року, відповідач ОСОБА_1 сплатив на розрахунковий рахунок Деснянського РВДВС у місті Києві платіж з призначенням «аліменти на користь ОСОБА_2 » в розмірі 148 732,70 грн. та 46 534,60 грн., всього - 195 267,30 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів, суд першої інстанції вказав на те що, виходячи з інтересів спільної доньки сторін, з огляду на період та суми заборгованості за алісментами відповідно до довідки-розрахунку органу ДВС, зважаючи на наявністьу відповідача інших утриманців, його поранення, отримані під час бойових дій, часткову втрату працездатності та його бажання сплатити борг, про що свідчать часткові сплати за останній період, а також наявність постанови ДВС про стягнення штрафу з відповідача в розмірі 97 841,80 грн, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та зменшення розміру пені до 150 000 грн, що на думку суду є компенсаційним по відношенню до позивача та дитини, а також справедливим по відношенню до відповідача, з огляду на встановлені судом обставини.

Суд апеляційної інстанції в повній мірі не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року в повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Частиною першою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У справі, яка переглядається судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.08.2007 року у справі № 2-5504/2007, яке відповідачем не оскаржувалося, має сплачувати на користь ОСОБА_13 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.06.2007 і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_1 не спростував належними та допустимими доказами існування у нього заборгованості зі сплати аліментів та її погашення частинами на протязі певного часу.

07.09.2018 року державним виконавцем винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 в межах ВП № 33197029 штрафу в розмірі 50% від суми заборгованості по сплаті аліментів (195 683,60 грн.), що складає 97 841,80 грн, яка не скасована.

З розрахунків заборгованості державного виконавця Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у ВП № 33197029 вбачається, що станом на 01.02.2024 року ОСОБА_1 мав заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 377 073,89 грн (а.с.20-23). Вказаний розрахунок у встановленому законом порядку відповідач не оскаржував.

Колегія суддів критично відноситься, до позиції сторони відповідача щодо невірності розрахунку заборгованості, який розраховувався державним виконавцем по місту Київ, адже здовідки Виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області № 12-46 від 14.06.2024 вбачається, що ОСОБА_1 не має реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Навпаки, в матеріалах справи наявний Витяг з інформаційної сиситеми Державної міграційної служби України про адресу реєстрації відповідача: АДРЕСА_2 . Така ж адреса відповідачазазначена у відзиві на позовну заяву від 04.07.2024 року, у клопотанні про долучення доказів від 23.10.2024 року.

Позивачкою заявлені позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів у період з жовтня 2016 року по лютий 2024 року, що становить 1% за кожен день прострочення і дорівнює 368 830,28 грн. (а.с. 6-11).

Суд враховує, що під час здійснення розрахунку пені за несвоєчасну сплату аліментів у період з жовтня 2016 року по лютий 2024 рокупозивачем не враховано постанову державного виконавця від 07.09.2018 року та імперативні приписи частини 2 статті 196 СК України, що і не заперечується позивачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Відтак, враховуючи імперативні приписи частини 2 статті 196 СК України, колегія суддів вважає, що максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, тобто, 279 232,09 грн, що дорівнює різниці між сумою заборгованості на день звернення до суду (377 073,89 грн) та розміром застосованих заходів примусового виконання (97 841,80 грн).

Частиною дев`ятою статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що у такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19).

Частиною 2 статті 196 СК України визначено розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

З наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_1 з червня 2012 року перебуває на примусовому виконанні в органі ДВС.

З матеріалів виконавчого провадження № 33197029 щодо боржника ОСОБА_1 , наявних в матеріалах справи, вбачається, що лише з 2018 року державним виконацем почали вживатися дії щодо погашення відповідачем заборгованості зі сплати аліментів та винесено: постанову про арешт майна боржника від 12.03.2018 року; постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 12.03.2018 року; постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 12.03.2018 року; постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 12.03.2018 року; звернуто стягнення на кошти на рахунках боржника від 01.07.2018 року; постанову про арешт коштів боржника від 08.09.2018 року; постанову про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 11.02.2019 року; повторно постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю від 18.04.2019 року; повторно постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 18.04.2019 року; повторно постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 13.04.2020 року; повторно постанову про арешт коштів боржника від 13.07.2022 року; постанову про передачу виконавчого документа на виконання до військової частини НОМЕР_2 від 13.07.2022; постанову про передачу матеріалів виконавчого провадження Погребищенському ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 27.01.2023 року; постанову про прийняття до виконання виконавчого провадження від 28.02.2023 року; постанову про передачу матеріалів виконавчого провадження Деснянському ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 03.05.2023 року; постанову про прийняття до виконання виконавчого провадження від 12.05.2023 року; постанову про передачу виконавчого документа на виконання до військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2022 року; постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника від 22.11.2023 року; постанову про арешт коштів боржника від 22.11.2023 року.

Поряд з цим, з матеріалів справи також вбачається, що з 4 кварталу 2014 року відповідач перебував у трудових відносинах з ГУМВС України в Київській області, з 2015 року з ГУНП в Київській області, з 2019 року з ВПООСЗ, з 2020 року перебував на обліку у Вінницькому обласному центрі зайнятості, з 2022 року у в/ч НОМЕР_5 , з 2023 року з ІНФОРМАЦІЯ_8 та офіційно отримував заробітну плату, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб -платників податків про джерела/суми нарахованого доходу (а.с.135-142).

Однак, матеріали справи не містять жодного доказу здійснення державним виконавцем в період з 2012 року по 2022 рік дій, зокрема, але не виключно, щодо направлення запитів до державних органів підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, для зясування інформації про отримані відповідачем доходи та кошти з метою звернення на них стягнення для погашення існуючої заборгованості зі сплати аліментів та, як наслідок, направлення роботодавцям боржника виконавчого листа на виконання.

Позивачем також не надано жодного належного доказу, з якого можливо достеменно встановити, що з 2012 року і до моменту звернення у 2024 році до суду з даним позовом, ОСОБА_2 зверталася до державного виконавця з вимогами вжиття заходів щодо розшуку та отримання інформації про отримані відповідачем доходи та кошти з метою звернення на них стягнення для погашення існуючої заборгованості зі сплати аліментів.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що заборгованість за аліментами в розмірі 377 073,89 грн виникла не з включної вини платника аліментів.

Також, суд першої інстанції врахував, що 02.01.2023 року старший сержант ОСОБА_1 внаслідок артилерійських обстрілів збройних формувань російської федерації та безпосереднього бойового зіткнення з противником отримав вогнепальне осколкове сліпе поранення лівої верхньої кінцівки, нижньої кінцівки, поперекової ділянки зліва, що вбачається з копії довідки в/ч НОМЕР_2 № 441546 від 22.03.2023 року.

17.08.2023 року ОСОБА_1 встановлено 25% втрати професійної працездатності, що вбачається з витягу з довідки МСЕК.

З жовтня 2023 року відповідач служить у ІНФОРМАЦІЯ_7 та отримує грошове забезпечення в розмірі 23 274,82 грн (станом на березень 2024 року).

Відповідачем ОСОБА_1 здійснено сплату заборгованості за аліментами в розмірі: 10 070,51 грн - у квітні 2023 року; 10 789,08 грн - у липні 2023 року; 55 282,02 грн - у серпні 2023 року, а 11.07.2024 року та 14.10.2024 року сплатив на розрахунковий рахунок Деснянського РВДВС у місті Києві «аліменти на користь ОСОБА_2 » в розмірі 148 732,70 грн та 46 534,60 грн. Всього - 271 408,91 грн.

Суд першої інстанції також врахував, що ОСОБА_1 від шлюбу з ОСОБА_9 має двох дітей: сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 від 07.05.2009 та серії НОМЕР_4 від 28.11.2012 відповідно.

Врахувавши надані відповідачем докази щодо стану його здоров`я, перебування у нього на утриманні ще двох дітей від іншого шлюбу, матері, яка є інвалідом третьої групи, а також поступового погашення ним заборгованості за аліментамидо досягнення дочкою від першого шлюбуповноліття, суд першої інстанції, правильно застосував положення частини 2 статті 196 СК України та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру неустойки (пені), що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Позивач із визначеними судом підставами для зменшення розміру неустойки погодилася, а тому рішення суду першої інстації не оскаржувала.

Поряд з цим, враховуючи сталу позицію Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання «справедливого балансу», тобто, розумного співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, враховуючи відсутність майнових претензій позивача до відповідача в період з 2012 року по 2024 рік щодо сплати заборгованості за аліментами та пені, враховуючи щомісячне матеріальне забезпечення ОСОБА_1 на рівні 23 274,82 грн, досягнення на момент розгляду справи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повноліття, та з метою уникнення накопичення заборгованості зі сплати пені, яка з способу забезпечення виконання зобов`язання перетворюється на непосильний майновий тягар, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 50 000 грн пені за прострочення сплати аліментів і саме такий розмір пені не буде вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що виконавець повинен був зупинити вчинення виконавчих дій, враховуючи, що він проходить службу і, відповідно пеня по сплаті аліментів у період зупинення виконавчого провадження не підлягала нарахуванню, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно з п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.

При цьому, статтею 73 Закону України «Про виконавче провадження» визначено кошти, на які не може бути звернено стягнення, серед яких визначено, що стягнення не здійснюється, зокрема: із сум вихідної допомоги в разі звільнення (виходу у відставку) з військової служби, служби в поліції та Державної кримінально-виконавчої служби України, а також грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та в інших випадках, передбачених законом; одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Окрім того, положеннями п. 3 ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до яких законодавець під час здійснення виконавчих дій встановлює заборону застосування тимчасового обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами у разі проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

Системний аналіз приведених норм дає суду змогу зробити висновок, що проходження боржником військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, не є безумовною підставою для зупинення виконавчих дій, оскільки такими підставами є лише неможливість проведення виконавчих дій у зв`язку з умовами служби боржника-військовослужбовця або на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.

Таким чином, існування лише однієї умови проходження військової служби за призовом під час мобілізації для вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій не достатньо.

Будь-яких доводів та доказів проте, що виконавчі дії згідно з умовами військової служби боржника у виконавчому провадженні № 33197029 не могли вчинятися відповідач не навів і таких доказів судом не здобуто.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 4 ст.376 цього Кодексу, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів прийнято правильно, разом з тим встановлено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи в частині розміру стягнення пені, що в свою чергу дає підстави для зміни судового рішення в цій частині зменшивши розмір пені за прострочення сплати аліментів з 150 000 грн до 50 000,00грн

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , та зменшення розміру пені з 150 000 грн до 50 000 грн, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_4 в дохід держави судового збору у розмірі 500,00 грн, такомпенсації Шамру ОСОБА_14 у судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 500,08 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 9, 614 ЦК України, ст.ст. 7, 8, 141, 155, 180, 181, 196 СК України, ст.ст. 2, 5, 10, 81, 89, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року в частині задоволених позовних вимогОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів і в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 50 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 500,00 грн.

Компенсувати ОСОБА_15 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 500,08 грнза рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2025 року.

Головуючий: Судді: