Справа № 383/1055/24
Номер провадження 2/383/51/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючої судді - Адаменко І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Зербул С.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області справу №383/1055/24 за позовом ОСОБА_1 до Бобринецької міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та змінив предмет позову, до Бобринецької міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, в обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємицею його майна стала мати позивача - ОСОБА_3 , яка на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним. Проте вона не встигла за життя оформити своє право на спадкове майно, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Оскільки він є єдиним спадкоємцем її майна, тому для оформлення спадкових прав на вказаний вище будинок він звернувся до державного нотаріуса, але останній постановою відмовив йому у вчиненні нотаріальної ді - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказане нерухоме майно. Вказує, що зазначений житловий будинок збудував його батько ОСОБА_2 , але не зареєстрував свого права власності. Оскільки батько він мав усі належні документи та на правовій підставі здійснив будівництво, а мати успадкувала після його смерті вказане майно, проте також не мала правовстановлюючих документів, просить визнати за ним право власності у порядку спадкування після смерті матері на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28.08.2024 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 09.12.2024 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Замши Д.Д. про витребування письмових доказів.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду заяв чи клопотань не подав.

Представник позивача адвокат Замша Д.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та уточненій позовній заяві. Також надав згоду на заочний розгляд справи у зв`язку з неявкою представника відповідача в судове засідання. У подальшому подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача (а.с.160).

Представник відповідача Бобринецької міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі та відзив до суду не подав.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На підставі ст. 280 ЦПК України, оскільки належним чином повідомлений відповідач до суду не з`явився, не подав заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі та відзиву на позов, тому, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює заочне рішення.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази у їх сукупності вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бобринецького районного управління юстиції у Кіровоградській області 01.07.2014 року (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Бобриецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 05.09.2023 року (а.с.10).

Той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьки позивача підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_3 , виданим Бобринецьким райбюро ЗАГС Кіровоградської області 15.02.1967 року (а.с.7).

З матеріалів спадкової справи №177-2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 (а.с.132-153), яка заведена 15.08.2014 року Бобринецькою державною нотаріальною конторою встановлено, що єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину за законом, при цьому, позивач ОСОБА_1 відмовився від спадщини після смерті батька, про що у строки, визначені законом для прийняття спадщини, подав 15.08.2014 року заяву до Бобринецької державної нотаріальної контори.

З вказаних матеріалів спадкової справи також встановлено, що до складу спадщини увійшла лише земельна ділянка № НОМЕР_4 , площею 6,5853 га, кадастровий номер :02000:0303, на яку ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за №46 від 31.01.2015 року, й інформації про успадкування нею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 матеріали цієї спадкової справи не містять.

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №79539979 від 13.12.2024 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №79539972 від 13.12.2024 року встановлено, що заповіти від імені ОСОБА_2 не посвідчувалися (а.с.96 зворот - 97).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дроздової О.П. із заявою від 27.11.2023 року про прийняття спадщини за законом, та останньою 27 листопада 2023 року заведено спадкову справу №129/2023 (а.с.98-131).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 11.07.2024 року за №370/02-31 позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Підставою такої відмови нотаріус вказав відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно, оскільки право власності на житловий будинок не зареєстроване, а сторона договору забудови - ОСОБА_2 помер, провести державну реєстрацію прав на нерухоме майно є неможливим, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину на вищезазначений будинок (а.с.11).

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №79539889 від 13.12.2024 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №79539884 від 13.12.2024 року встановлено, що заповіти від імені ОСОБА_3 не посвідчувалися (а.с.95-96).

Судом також встановлено, що за життя ОСОБА_2 розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Рішення №96 засідання Виконкому Бобринецької міської Ради депутатів трудящих від 16 квітня 1968 року, ОСОБА_2 надано право на індивідуальне будівництво жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 600 кв.м. Також зобов`язано його отримати усю технічну документацію на право на індивідуальне будівництво до 15 липня 1968 року (а.с.22).

З Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат з однією до п`яти включно від 27.07.1968 року вбачається, що Виконком Бобринецької міськради надав ОСОБА_2 земельну ділянку площею 600 кв.м. під забудову житлового будинку житловою площею 42,5 кв.м. на три кімнати за адресою: АДРЕСА_2 , та яке мав закінчити не більш як за три роки (п.4 Договору)( а.с.23-27).

Як зазначено у пункті 9 Договору по закінченню будівництва всі зведені будови переходять у власність забудовника після визнання їх приймальною комісією Ради депутатів трудящих повної готовності, оформлених актом комісії.

Відповідно рішення №292 засідання виконкому Бобринецької міської Ради депутатів трудящих від 27.11.1972 року, ОСОБА_2 продовжено дію рішення міськвиконкому від 16 квітня 1968 року про надання права на індивідуальне будівництво житлового будинку в зв`язку з тим, що він із-за хвороби не закінчив індивідуальне будівництво на протязі трьох років. Термін дії рішення продовжено до 01 липня 1973 року (а.с.21).

Відповідно до Рішення Бобринецької міської ради Кіровоградської області за №359 від 12.12.1996 року, та списку громадян, ОСОБА_2 передалася у приватну власність земельна ділянка площею 0,0600 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

З матеріалів інвентаризаційної технічної справи №1425 та технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 від 11.08.2024 року вбачається, що за вказаною адресою на земельній ділянці площею 562,8 кв.м. забудовано: А - житловий будинок загальною площею 72,4 кв.м.; а - веранда; кр - ганок; В, (в) - погреб (вхід погреб); Г - сарай/літня кухня; Д - туалет; Б -басейна; К - колодязь; № - ворота; кр1 - ганок та кр2 ганок (а.с.15-17). Проте вказані матеріали не містять Акту введення в експлуатацію вказаного житлового будинку з господарськими будівлями. Матеріали також не містять будь-якого правовстановлюючого документа на ім`я спадкодавців на вказане майно.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст.1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Правовідносини щодо забудови спадкодавцем відповідного житлового будинку, а також набуття спадкодавцем відповідного речового права відносно такого об`єкту нерухомого майна, виникли під час дії Цивільного Кодексу УРСР (1963 року).

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до вимог абзацу 1 ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Відповідно до п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 жовтня 1991 року у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації виконкомі місцевої ради.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок почав будуватися в 1968 році та був збудований у 1973 році.

У 1973 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року було визначено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Реєстрація провадиться на підставі документів, що

встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1.

До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації, а саме нотаріально посвідчені договори про право забудови,

складені до видання Указу Президії Верховної Ради УРСР від 14 травня 1949 року "Про внесення змін у законодавство Української РСР у зв`язку з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від

26 серпня 1948 р. "Про право громадян на купівлю та будівництво

індивідуальних жилих будинків" ("Відомості Верховної Ради УРСР" 1949 року N 3) та затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми та вимоги п. 9 Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат з однією до п`яти включно від 27.07.1968 року саме з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради депутатів трудящих акта державної комісії про прийняття збудованого спадкодавцем ОСОБА_2 у 1973 році житлового будинку в експлуатацію цей громадянин міг набути статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 86 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року він міг набути право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Проте, з досліджених доказів та безпосередньо з інвентарної справи №1425 ОКП КООБТІ домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 не зданий в експлуатацію. Окрім того, на звороті Зводного оціночного акта по домоволодінню АДРЕСА_1 а також мається запис інженера БТІ та штемпель «збудовано самовільно» щодо сараю літ «Г».

Також даний факт підтверджується архівною довідкою КОР КООБТІ від 09.05.2024 року, з якої слідує, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за станом до 01.01.2013 року не зареєстрований, державна реєстрація права власності не проводилася (а.с.125).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 неодноразово встановлювався додатковий строк для продовження індивідуального будівництва житлового будинку за вказаною адресою, але він не дотримався вимог чинного законодавства щодо здачі новозбудованого будинку в експлуатацію та щодо реєстрації свого права власності на нього.

Таким чином, у суду немає достатньо правових підстав вважати, що відповідний житловий будинок з господарськими спорудами був побудований спадкодавцем з додержанням вимог чинного на той час законодавства.

Згідно абзацу 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР «Про практику застосування судами України статті 105 Цивільного кодексу України» № 9 від 19.09.1975 року, самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об`єктом права особистої власності.

Крім цього, Пленум Верховного Суду України в п. 2, 3постанови № 9 від 19 вересня 1975 року «Про практику застосування судами України статті 105 Цивільного кодексу України» роз`яснив, що самовільним будівництвом визнається також спорудження без дозволу виконавчого комітету відповідної ради нового будинку замість зруйнованого на раніш відведеній громадянину земельній ділянці. Вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, в тому числі пов`язані спадкуванням останніх, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обов`язків власника ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди. Самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об`єктом права приватної власності.

Також реєстрація права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127. Якщо ж житлові будинки, побудовані до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, для того, щоб зареєструвати право власності на житловий будинок можуть бути подані: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги та виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 343/1048/17 від 18.03.2019 року.

Однак до суду не було надано належних та допустимих доказів того, що спадкодавцем було дотримано вимог чинного на час забудови житлового будинку законодавства, та які б підтверджували виникнення у спадкодавця права власності на згаданий житловий будинок, а саме: акт прийняття будинку в експлуатацію, затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих, або акт державної комісії про прийняття будинку та введення його в експлуатацію, а також довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах,окрім того позивачем не надано до суду жодного доказу щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за спадкодавцем, а з наданих позивачем до суду документів не вбачається можливим встановити факт набуття у власність ОСОБА_2 спірного житлового будинку, як і законність спадкування спадкування цього майна - житлового будинку з господарськими будівлями адресою: АДРЕСА_1 його дружиною ОСОБА_3 ..

В силу чого суд вважає, що будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом права приватної власності ОСОБА_2 , що унеможливлює його спадкування.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.

Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 707/1803/16-ц (провадження № 61-1132св17), на який позивач покликається у касаційній скарзі.

Подібні висновки Верховний Суд зробив також у постановах від 12 серпня 2019 року у справі № 607/9408/16-ц (провадження № 61-27922св18) та від 28 травня 2020 року у справі № 2-2317/11 (провадження № 61-13194св18).

Отже, на підставі викладеного суд дійшов висновку, що батько позивача за життя не завершив будівництво житлового будинку адресою АДРЕСА_1 та не здав його в експлуатацію, не оформив у встановленому законом порядку своє право власності на цей житловий будинок, тому таке майно не є об`єктом спадкування і не входить до спадкової маси як після смерті ОСОБА_2 , так і після смерті його дружини ОСОБА_3 ..

У даному випадку суд не може підміняти орган, якому за законом надане право вводити будинок в експлуатацію, перевіряти його на відповідність дотримання норм і стандартів та видавати за результатом необхідних процедур відповідний правовстановлюючий документ.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У зв`язку з тим, що на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 право власності спадкодавцем за життя набуте не було, вказаний житловий будинок з господарськими спорудами не увійшов до складу спадщини ні після смерті ОСОБА_2 , ні після смерті ОСОБА_3 , а тому суд приходить до висновку про неможливість захисту прав та інтересів позивача у обраний ним спосіб захисту, який є неналежним, в силу чого позов про визнання права власності на спірне нерухоме майно у порядку спадкування задоволенню не підлягає.

На підставі ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 51, 76-82, 89, 141, 175, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 354, 355, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 в задоволені позову до Бобринецької міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення суду або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення суду може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_5 виданий Бориспільським МРВ ГУМВС України в Київській області від 13.11.1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Бобринецька міська рада Кропивницького району Кіровоградської області, , місцезнаходження: вул. Незалежності, 80, м. Бобринець Кіровоградської області, п.і. 27200.

Повне рішення суду складено 26.02.2025 року.

Суддя І. М. Адаменко