Справа № 145/340/24
Провадження № 22-ц/801/276/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 рокуСправа № 145/340/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства «Терра» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ратушняка І. О. в залі суду в селищі Тиврів Вінницької області, зі складенням повного тексту судового рішення 12 листопада 2024 року,

у цивільній справі № 145/340/24 за позовом ОСОБА_1 до Селянського фермерського господарства «Терра» про розірвання договорів оренди землі,

встановив:

Короткий зміст вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила: розірвати договір оренди земельної ділянки від 10 жовтня 2011 року, укладений між нею («Орендодавець») та Селянським фермерським господарством «Терра» «Орендар», зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі Вінницької області 07 травня 2012 року за № 02409, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0037 площею 6,3679 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території колишньої Рахно -Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (зараз - територія Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області); розірвати договір оренди земельної ділянки від 10 жовтня 2011 року, укладений між нею («Орендодавець») та Селянським фермерським господарством «Терра» - «Орендар», зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі Вінницької області 07 травня 2012 року за № 02410, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0038 площею 6,3681 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території колишньої Рахно-Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (зараз - територія Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області);

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй належать дві земельні ділянки: площею 6,3679 га з кадастровим номером :02:002:0037 та площею 6,3681 га з кадастровим номером :02:002:0038, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території колишньої Рахно-Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (зараз територія Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області).

Зазначила, що вказані земельні ділянки з 10.10.2011 перебувають в оренді у Селянського фермерського господарства «Терра» (далі СФГ «Терра»). Термін дії договорів оренди становить 15 років з часу їх державної реєстрації.

При цьому, пунктом 7 договорів оренди землі передбачено обов`язок Орендаря сплачувати орендну плату за користування земельними ділянками в строк до 15 листопада поточного року за кожен рік оренди. Проте орендна плата за вищевказаними договорами оренди за 2022 та 2023 роки їй не виплачена.

На її неодноразові звернення з цього приводу відповідач не реагує, по всіх відомих їй номерах та засобах зв`язку представники орендаря не відповідають, за зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб місцезнаходженням відповідача (вул. Садова, 56 в с. Пирогів Вінницького району Вінницької області) його представники відсутні.

Зауважила, що голова СФГ «Терра» ОСОБА_2 приїздив до неї особисто та пропонував сплатити орендну плату виключно за умови переукладення нею даних договорів на нових умовах та на новий строк.

Позивач вважає, що грубе порушення відповідачем умов договору оренди землі, яке полягає в систематичному (два и більше разів) невиконанні умов договору щодо сплати орендної плати, є підставою для розірвання договорів оренди землі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2024 року позов задоволено.

Розірвано договір оренди земельної ділянки від 10 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 - «Орендодавець» та Селянським фермерським господарством «Терра» «Орендар», зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі Вінницької області 07 травня 2012 року за № 02409, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0037 площею 6,3679 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території колишньої Рахно -Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (на даний час територія Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області).

Розірвано договір оренди земельної ділянки від 10 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 - «Орендодавець» та Селянським фермерським господарством «Терра» - «Орендар», зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі Вінницької області 07 травня 2012 року за № 02410, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0038 площею 6,3681 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території колишньої Рахно -Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (на даний час територія Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено систематичне порушення відповідачем умов договорів оренди, а саме те, що орендар СФГ «Терра» орендну плату за 2022 та 2023 роки на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом (21.02.2024) не сплатив.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що грубе порушенням відповідачем істотних умов договорів оренди землі, що полягає в систематичному (два і більше разів) невиконанні умов договорів щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання зазначених договорів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2024 року голова СФГ «Терра» Геннадій Муравель подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду на 18 лютого 2025 року о 11:20 год. з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті рішення суд неналежно дослідив і надав неправильну оцінку тим обставинам, що впродовж 2011-2021 року позивач проживала в с. Пирогів, Вінницького району Вінницької області, та в 2022 році змінила місце проживання на м. Вінниця, і жодним чином не повідомила відповідача про зміну місця проживання, тобто її реквізитів як сторони за договором, не відповідала за номером телефону і відмовлялася повідомити реквізити для сплати грошових коштів.

Зауважує, що суд не дослідив ту обставину, що протягом 2011-2021 років відповідач здійснював розрахунки за договором і в натуральній і в грошовій формі і в сумах орендної плати набагато більше ніж зазначено в умовах договору, як за наступні роки користування земельною ділянкою. Крім того, орендна плата за 2011-2021 року сплачувалась позивачеві за її зверненням і на її вимогу готівковими грошовими коштами або в натуральній формі, а не в безготівковому вигляді.

Вважає, що суд не надав належної оцінки доводам відповідача і доказам, що вже після подання позову до суду від позивача, як від спадкоємця по оренді на іншу земельну ділянку, на адресу відповідача надійшли відомості та документи, які підтверджують права на спадщину і відповідно переоформлення договору оренди земельної ділянки з необхідними документами, в тому числі і надсиланням своїх реквізитів рахунку для проведення перерахунку грошових коштів по орендній платі. Отже, отримавши вказані реквізити, відповідач одразу здійснив перерахування грошових коштів по орендній платі за спірними договорами оренди за 2022 та 2023 роки 25.04.2024 відповідно до платіжних інструкцій № 198 та № 199.

Також вказує, що суд не звернув увагу на твердження відповідача, та не надав належного мотивування тій обставині, що відповідачем за вказану земельну ділянку сплачено в сумі фіксованого податку і податок на землю за користування земельною ділянкою, яка належить позивачу. При цьому, відповідач сплатив мінімальне податкове зобов`язання з орендної плати за власника земельної ділянки.

Звертає увагу, що при розгляді справи суд не надав оцінку тим обставинам, а позивач не зазначив в своєму позові наскільки істотним для нього є порушення стороною договору, яка шкода була завдана внаслідок порушення умов договору, чого друга сторона значною мірою була позбавлена поміж того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При цьому, позивач в своїй позовній заяві і під час судового розгляду не навів розмір такої шкоди та істотність такого порушення умов договору. Суд також при розгляді справи не оцінив і не звернув уваги на вимоги закону щодо доведеності позивачем даних обставин - істотності порушення умов договору для позивача та систематичності порушення таких умов.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 не скористалася.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представники відповідача ОСОБА_3 та адвокат Білошкурський О. В. підтримали доводи апеляційної скарги, просять її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тиховський М. О. заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 належать: земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0037 площею 6,3679 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території колишньої Рахно-Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (територія Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області), на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-2557 від 19.11.2008, що підтверджується державним актом серії ЯИ № 054036 від 30.12.2009 (а.с.8); а також земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0038 площею 6,3681 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території колишньої Рахно-Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (територія Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області), на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-2559 від 19.11.2008, що також підтверджується державним актом серії ЯИ № 054037 від 30.12.2009 (а.с.9).

Зазначені земельні ділянки з 10.10.2011 перебувають в оренді у СФГ «Терра», про що свідчать договори оренди вказаних земельних ділянок, зареєстровані у встановленому на час їх укладення порядку відділом Держкомзему у Тиврівському району Вінницької області 07.05.2012 за номерами 02409 та 02410 відповідно (а.с.10-12, 13-15). Термін дії вищевказаних договорів - 15 років з часу їх державної реєстрації.

Пунктом 7 договорів оренди землі передбачено обов`язок Орендаря сплачувати орендну плату за користування земельними ділянками в строк до 15 листопада поточного року за кожен рік оренди.

Проте на час звернення до суду із позовом (21.02.2024) орендар СФГ «Терра» орендну плату за 2022 та 2023 роки ОСОБА_1 не сплатив, чим порушив умови укладених договорів оренди.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин між сторонами у справі).

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 1 Закону «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 Земельного кодексу України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно зі статтею 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

На вимогу однієї із сторін договір відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Положеннями статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Статтею 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено правовий висновок щодо підстав для розірвання договору оренди землі з урахуванням пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України: «Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться».

Отже аналіз змісту статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» та пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підставу для розірвання договору оренди. При цьому факт несплати орендної плати стосується випадків як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18) сформульовано такий правовий висновок: «враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку в справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає.

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність».

Зазначений підхід до вирішення питання щодо можливості розірвання договору судом з підстави істотності допущеного орендарем порушення договору шляхом систематичної несплати орендної плати є сталим та підтверджується релевантною практикою суду касаційної інстанції. Зокрема, аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.03.2021 у справі № 689/1101/18 (провадження № 61-10292св20), від 27.10.2021 у справі № 573/1833/20 (провадження № 61-7138св21), від 22.11.2021 у справі № 341/609/20 (провадження № 61-10091св 21), від 24.11.2021 у справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21), від 08.12.2021 у справі № 357/452/21 (провадження № 61-7721св21) від 20.11.2023 у справі №499/793/21 (провадження №61-8740св23).

За змістом частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У частинах першій, шостій статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом першої інстанції було встановлено та стороною відповідача не заперечувалось, що позивач дійсно не отримувала орендну плату за 2022 та 2023 роки.

Заперечуючи щодо задоволення позову СФГ «Терра» зазначало, що позивач зобов`язана довести відсутність своєї вини у своєчасності отримання орендної плати, надати докази своєчасності звернення до відповідача та докази ігнорування такого звернення. При цьому, позивач умисно ухилялася від отримання орендної плати за землю, жодним чином не повідомила відповідача про зміну свого місця проживання, тому орендар не несе відповідальності щодо неотримання орендодавцем орендної плати, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Як попередньо встановлено судом, вказані земельні ділянки з 10.10.2011 перебувають в оренді у СФГ «Терра», про що свідчать договори оренди цих земельних ділянок, зареєстровані у встановленому на час їх укладення порядку відділом Держкомзему у Тиврівському району Вінницької області 07.05.2012 за номерами 02409 та 02410 відповідно.

Термін дії указаних договорів - 15 років з часу їх державної реєстрації.

Пунктом 7 договорів оренди землі передбачено обов`язок Орендаря сплачувати орендну плату за користування земельними ділянками в строк до 15 листопада поточного року за кожен рік оренди.

Проте на час звернення до суду із позовом (21.02.2024) орендар СФГ «Терра» орендну плату за 2022 та 2023 роки ОСОБА_1 не сплатив, чим порушив умови укладених договорів оренди.

Оскільки позивач мотивувала позовні вимоги тим, що СФГ «Терра» не сплатило орендну плату за 2022 та 2023 роки, тому саме відповідач повинен був спростувати належними та допустимими доказами твердження позивача про несплату орендної плати.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі №703/2495/21 у справі за подібних правовідносин.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 532 ЦК України, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Частиною першою статті 537 ЦК України передбачено, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора.

Матеріали справи не містять даних про вчинення дій з боку відповідача для належного виконання ним обов`язку щодо сплати орендної плати за період 2022-2023 років, зокрема, шляхом надіслання орендної плати за місцем проживання орендодавця або шляхом внесення належних орендодавцю грошей у депозит нотаріуса.

Як вбачається з копій договорів оренди вищевказаних земельних ділянок від 10.10.2011, адреса Орендодавця ОСОБА_1 зазначена: АДРЕСА_1 , вказана адреса також зазначена позивачем у позовній заяві.

З копії довідки № 55713 від 23.08.2023 Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, встановлено, що місце проживання позивача ОСОБА_1 з 19.08.1986 по теперішній час зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак доводи відповідача про зміну позивачем ОСОБА_1 місця проживання є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Разом з тим, матеріали справи не містять даних про те, що СФГ «Терра» запропонувало, а ОСОБА_1 відмовилась приймати орендну плату за 2022-2023 роки, отже, з боку ОСОБА_1 не відбулось прострочення кредитора.

Умовами договорів оренди землі не встановлено обов`язку орендодавця з`явитись до орендаря для отримання орендної плати або надати банківські реквізити для її безготівкового перерахування.

Відповідач визнав факт несплати орендної плати за 2022-2023 роки посилаючись виключно на те, що орендодавець не зверталася до СФГ «Терра» із відповідною заявою.

При цьому, впродовж 2011-2021 років орендар своєчасно здійснював виплати орендної плати, проблем із розрахунками за адресою орендодавця не було.

Оскільки відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження сплати позивачу орендної плати за договорами оренди землі за період 2022-2023 років чи передачу в рахунок орендної плати продукції (надання послуг), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання договорів оренди землі.

Додані до пояснень на позов копії відомостей про сплату відповідачем податку на землю за користування земельними ділянками, які належать позивачу, не підтверджують сам факт вчинення орендарем дій щодо виплати орендної плати позивачу.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що належними, достатніми та допустимими доказами відповідачем не доведено існування обставин, які б перешкоджали йому виконати передбачений договором сторін обов`язок з виплати позивачу орендної плати за 2022-2023 роки.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду скаржником не надано.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства «Терра» залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2024 року,залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2025 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

В. В. Сопрун