Справа № 495/8729/23
№ провадження 2/495/816/2025
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

26 лютого 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Ульвіс К.Е.,

справа № 495/8729/23

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

23 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відповідно до якого просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує її права інформацію, розповсюджену на сторінці у соціальній мережі Facebook, зобов`язати відповідача спростувати поширену інформацію та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 37 000, 00 грн.

Стислий виклад позиції позивача та відповідача

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 в соціальній мережі Facebook, на власній сторінці та в інших групових чатах та каналах системи обміну повідомленнями міста Білгород-Дністровський, поширювала публікації, інформація у яких стосується безпосередньо позивача, є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності.

Позивачка зазначає, що оскільки вона працювала та працює дитячим психологом та логопедом, її робота передбачає необхідність спілкування з широким кругом дітей та їхніх батьків, поширення неправдивої інформації має негативний характер, порушує її немайнові права, гідність, честь, ділову репутацію та завдає шкоди її особистим немайновим благам.

Враховуючи вищенаведене, вважає, що сума у розмірі 37 000 грн є мінімальною для відшкодування душевних страждань, а відтак є розумною та справедливою.

Відповідачка ОСОБА_2 , не погодившись з позицією позивача, надала до суду заперечення на позовну заяву, у яких просила відмовити позивачці ОСОБА_1 у повному обсязі, у зв`язку з тим, що факти, викладені в позовній заяві, є надуманими.

Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі

23.08.2023 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області відкрито загальне провадження по цивільній справі, підготовче засідання призначено на 23 серпня 2023 року.

08.11.2023 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без руху.

Відповідно до розпорядження № 309 від 26 лютого 2024 року, здійснений повторний автоматизований розподіл судової справи.

26.02.2024, відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи, справа надійшла до провадження судді Прийомової О.Ю.

06.03.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області справу прийнято до провадження судді Прийомової О.Ю., підготовче судове засідання призначено на 05 квітня 2024 року.

12.03.2024 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності, у якій також зазначено, що свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

04.04.2024 від відповідачки ОСОБА_2 надійшло заперечення на позовну заяву про захист честі, гідності та ділової репутації.

21.05.2024 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла заява ОСОБА_2 , у якій вона просить закрити підготовче провадження та перейти до розгляду справи по суті.

21.05.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином.

Матеріали справи містять заяву позивача про розгляд справи за її відсутності та письмові заперечення відповідача.

З врахуванням викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутність належним чином повідомлених сторін, за наявними матеріалами справи.

Фактичні обставини, встановлені судом

Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши, всі надані докази судом встановлено наступне.

22.11.2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі уклали договір, відповідно до якого ОСОБА_3 , який є спадкоємцем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , дає у користування та з наступним викупом вищевказану квартиру на таких умовах: ОСОБА_4 сплачує комунальні послуги за даною квартирою з дати підписання договору та борг (2500 грн) на дату підписання.

ОСОБА_3 зобов`язується після оформлення цієї квартири продати її ОСОБА_4 за 10 тис. дол. Якщо ОСОБА_3 передумає продавати квартиру він має сплатити ОСОБА_4 суму витрачену на ремонт, якщо ОСОБА_4 передумає купувати цей об`єкт, вона має звільнити квартиру без пред`явлення претензій. /а.с. 13/

Відповідно до довіреності від 27.06.2023, зареєстрованої в реєстрі за № 834 та засвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Ганченко О.М., ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися належною йому квартирою АДРЕСА_2 . /а.с.14/

03.08.2023 ОСОБА_5 та ОСОБА_2 склали розписки, відповідно до яких ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 завдаток за квартиру у розмірі 40 000 грн.

Крім того, у зазначеній розписці зроблено застереження, щодо того, що решту коштів у сумі 8940 тис. дол. ОСОБА_2 зобов`язується надати після укладення договору купівлі-продажу квартири, не пізніше 01 листопада 2023 року. /а.с. 19/

У подальшому, договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не було укладено, та ОСОБА_2 поширила публікацію в мережі Facebook наступного змісту: «коротко о ситуации покупалась квартира, хозяин вступал в наследство, пока вступал, покупатели делали ремонт, где вложили немалые деньги, договорились до октября сделать сделку, продавцы попросили задаток под чистое слово так как они порядочные и не собираются не кого обманывать, но естественно на такое не пошли при том что вложено в квартиру больше 1000 долларов, что они делают пускают квартиру на продажу, с тем что вернуть затраченные деньги но оказалось, что сейчас просто не выходят на связь и сказали покупателю что его не кто не заставлял что либо делать, как вы думаете?....» . Та у якій зазначила, що ОСОБА_5 аферистка. Крім того, публікація містить фотографію позивача. /а.с. 9/

Нормативне обґрунтування. Оцінка аргументів сторін, висновки суду

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Крім того, відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Lingens v. Austria" зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження.

Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: "Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи.

За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" або тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 398/3086/19 (провадження № 61-9893св20) зазначено, що: «за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Також у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21) прийнято висновок про те, що вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження.

Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У постанові Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 757/17241/21-ц викладено висновок, що вирішуючи питання про визнання недостовірною інформації у вигляді одного речення в публікації та спростування його, суд повинен оцінити зміст і направленість усієї публікації (її контекст).

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Facebook ОСОБА_2 поширила публікацію з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » наступного змісту: «коротко о ситуации покупалась квартира, хозяин вступал в наследство, пока вступал, покупатели делали ремонт, где вложили немалые деньги, договорились до октября сделать сделку, продавцы попросили задаток под чистое слово так как они порядочные и не собираются не кого обманывать, но естественно на такое не пошли при том что вложено в квартиру больше 1000 долларов, что они делают пускают квартиру на продажу, с тем что вернуть затраченные деньги но оказалось, что сейчас просто не выходят на связь и сказали покупателю что его не кто не заставлял что либо делать, как вы думаете?....»

У відзиві на позовну заяву відповідачка не заперечувала проти того, що нею дійсно розміщено вищезазначену публікацію у соціальній мережі Facebook.

Судом, зі змісту матеріалів справи вбачається, що спірна інформація дійсно опублікована відповідачем у соціальній мережі Facebook, відповідач є її автором та поширювачем, інформація доведена до відома великому колу осіб - користувачам соціальної мережі Facebook.

Разом з тим, з матеріалів справи неможливо встановити, що зазначена інформація поширювалась в інших групових чатах та каналах системи обміну повідомленнями м. Білгород-Дністровський.

Крім того, зі змісту спірної інформації, встановлено, що вона є фактичним твердженням, оскільки може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів, зокрема ОСОБА_2 у публікації стверджує, що «…покупатели делали ремонт, где вложили немалые деньги…», «…продавцы… пускают квартиру на продажу…», «…не выходят на связь и сказали покупателю что его не кто не заставлял что либо делать…».

Вирішуючи питання про достовірність спірної інформації, суд виходить із наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України.

Згідно приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із вказаних положень прослідковується можливість застосування принципу «affirmanti incumbit probatio» який означає, що «хто стверджує, той і доводить».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Із змісту статей 12, 81 ЦПК України прослідковується наближеність до стандарту доказування «баланс ймовірностей», який характерний для англосаксонської правової системи, але на можливість застосування якого та відмінності залежно від видів судочинства звертає увагу і Верховний Суд, зокрема у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 822/863/16. Тест на перевірку «балансу ймовірностей» залежно від обставин справи полягає в тому, що доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав.

Сторона повинна довести, що її факти схиляють чашу терезів на її користь, навіть якщо ймовірність правоти становить всього 50,1% і такий підхід відповідає статтям 12, 81 ЦПК, він не пов`язаний з припущеннями, а ґрунтується на оцінці доказів наданих сторонами.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, позивачем до суду надано копію угоди від 22.11.2021, копії розписок про отримання та надання 40 000 грн від 03.08.2023, на підтвердження наявності угоди між нею та відповідачем, скріншоти переписок у Вайбері.

Отже, звертаючись до суду з позовом, позивач надав докази, що заперечують частину інформації, поширеної відповідачем, а саме такого змісту: «коротко о ситуации покупалась квартира, хозяин вступал в наследство, пока вступал, покупатели делали ремонт, где вложили немалые деньги, договорились до октября сделать сделку, продавцы попросили задаток под чистое слово так как они порядочные и не собираются не кого обманывать, но естественно на такое не пошли при том что вложено в квартиру больше 1000 долларов, что они делают пускают квартиру на продажу, с тем что вернуть затраченные деньги но оказалось, что сейчас просто не выходят на связь и сказали покупателю что его не кто не заставлял что либо делать, как вы думаете?....».

Тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення, про що виснував Верховний Суд у постанові від 22.11.2021 у справі № 761/32924/19-ц.

Відповідач, у наданих запереченнях, стверджує, що ніякої письмової угоди між нею та позивачем не було складено, жодні угоди вона не підписувала. Натомість, на підтвердження своєї позиції жодних доказів до суду не надає, а також не заперечує факту ведення переписки у мережі Вайбер з позивачем.

Відтак, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, враховуючи, що відповідач не надала жодного доказу, який би підтверджував правдивість інформації, поширеної нею стосовно позивача, суд дійшов висновку, що частина поширеної інформації, а саме: «коротко о ситуации покупалась квартира, хозяин вступал в наследство, пока вступал, покупатели делали ремонт, где вложили немалые деньги, договорились до октября сделать сделку, продавцы попросили задаток под чистое слово так как они порядочные и не собираются не кого обманывать, но естественно на такое не пошли при том что вложено в квартиру больше 1000 долларов, что они делают пускают квартиру на продажу, с тем что вернуть затраченные деньги но оказалось, что сейчас просто не выходят на связь и сказали покупателю что его не кто не заставлял что либо делать, как вы думаете?....» - є недостовірною.

Водночас, частина інформації, поширеної у соціальній мережі такого змісту: «Покупатель военный человек который стоял на передке, отдал свое здоровье, получил ранение очень тяжелое, заслужил такое отношение? Пошол добровольцем что эти же продавцы спокойно спали в теплой постели» не стосується безпосередньо позивача, не порушує особисте немайнове право особи, не порочить його гідність, честь чи ділову репутацію, а отже не містить юридичного складу стверджуваного позивачем правопорушення.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 37 000,00 грн., суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 4 ч. 2 вказаної статті передбачено, що моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України, зокрема, шляхом відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 280 ЦК України регламентовано, що моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано такої шкоди.

Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди, про що зазначено у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Зазначені роз`яснення містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року.

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 зробив висновок, що «..адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167 ЦК України).

Так як судом встановлено порушення прав позивача приниженням честі та гідності внаслідок поширення недостовірної інформації, враховуючи, що позивач працювала та працює дитячим психологом та логопедом, її робота передбачає необхідність спілкування з широким кругом дітей та їх батьків, поширення неправдивої інформації про порушення нею загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, має негативний характер, порушує її немайнові права та завдає шкоди її особистим немайновим благам, а також зважаючи на те, що позивач тривалий час намагалась відновити своє порушене право шляхом звернення до суду з позовом про визнання недостовірної інформації та зобов`язання її спростувати; дотримуючись принципів розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позивач зазнав моральних страждань та до відшкодування підлягає моральна шкода в розмірі - 2000 грн.

Вирішення питання щодо судових витрат

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору у розмірі 3000,00 грн також підлягають задоволенню частково пропорційно розміру задоволених позовних вимог наступним чином: 37000 грн /заявлені позовні вимоги/:2000/ задоволені позовні вимоги /= 18,5; 3000 грн /сума сплаченого судового збору/:18,5= 162, 16 грн. та за вимогу немайнового характеру 1211,20 грн. Разом 1373, 36 грн.

Керуючись ст. ст. 76-81, 89, 95, 263-265, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 частину інформації, розповсюдженої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці « ОСОБА_6 » у соціальній мережі Facebook, а саме: «коротко о ситуации покупалась квартира, хозяин вступал в наследство, пока вступал, покупатели делали ремонт, где вложили немалые деньги, договорились до октября сделать сделку, продавцы попросили задаток под чистое слово так как они порядочные и не собираются не кого обманывать, но естественно на такое не пошли при том что вложено в квартиру больше 1000 долларов, что они делают пускают квартиру на продажу, с тем что вернуть затраченные деньги но оказалось, что сейчас просто не выходят на связь и сказали покупателю что его не кто не заставлял что либо делать, как вы думаете?».

Зобов`язати ОСОБА_2 , не пізніше наступного дня після набрання рішенням законної сили, спростувати частину інформації, а саме: «коротко о ситуации покупалась квартира, хозяин вступал в наследство, пока вступал, покупатели делали ремонт, где вложили немалые деньги, договорились до октября сделать сделку, продавцы попросили задаток под чистое слово так как они порядочные и не собираются не кого обманывать, но естественно на такое не пошли при том что вложено в квартиру больше 1000 долларов, что они делают пускают квартиру на продажу, с тем что вернуть затраченные деньги но оказалось, что сейчас просто не выходят на связь и сказали покупателю что его не кто не заставлял что либо делать, как вы думаете?», поширену щодо ОСОБА_1 , шляхом опублікування на сторінці « ОСОБА_6 » у соціальній мережі Facebook тексту спростування: « ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook мною, ОСОБА_2 , був написаний допис, який ніс недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме те, що вона «Аферистка та обманула порядних людей». Ця інформація не відповідає дійсності».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 2000 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1373, 36 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4

Повний текст рішення складено 26.02.2025.

Суддя