У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1865/22

21 лютого 2025 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Кушнірчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Надвірна цивільну справу за поданням головного державного виконавця Надвірнянського відділу державної виконавчої служби Надвірнянського району, Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Питлюка Сергія Тарасовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - фізичної особи ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець Надвірнянського відділу ДВС Надвірнянського району, Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Питлюка С.Т. звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

В судове засідання державний виконавець не прибув, натомість надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просив провести розгляд даного подання без його участі, зазначивши, що підтримує його в повному обсязі і просить задоволити з підстав, викладених у ньому.

Отже, дослідивши матеріали справи, письмові докази, долучені до подання, суд прийшов до наступного висновку.

Як визначено ч.4 ст.441 ЦПК України, ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Таким чином, з урахуванням викладеної державним виконавцем у своїй заяві позиції щодо подання, суд вважає за можливе розглянути дану справу у його відсутність.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Судом встановлено, що в провадженні Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно рішення суду від 09.01.2024 року первісний позов ОСОБА_2 частково було задоволено і ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на його користь 10000 грн. 00 коп. моральних відшкодувань, спричинених внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України по кримінальному провадженні №0000281 від 26.04.2020 року та 4000 грн. 00 коп. витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Крім того, в провадженні суду на розгляді також знаходилось кримінальне провадження №0000146 від 03.10.2022 року про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Спільно із вказаним кримінальним провадженням судом було розглянуто поданий цивільний позов потерпілого ОСОБА_2 , задоволивши його частково та стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_1 на користь останнього 5000 грн. 00 коп. моральних відшкодувань, спричинених внаслідок вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а також 5000 грн. 00 коп. процесуальних витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги. В решті вимог цивільного позову потерпілого ОСОБА_2 відмовлено.

Судом перевірено, що на підставі зазначених судових рішень було видано виконавчі листи щодо стягнення із боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 наведених вище відшкодувань, які (виконавчі листи) на даний знаходяться на виконанні в Надвірнянському відділі ДВС Надвірнянського району, Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

У своєму поданні головний державний виконавець вказує, що рішення суду на даний час залишаються невиконаними і з підстав, викладених у ньому стверджує, що боржник ОСОБА_1 на виклики не з`являється, та свідомо ухиляється від виконання покладених на неї зобов`язань, що на його думку свідчить про необхідність тимчасового обмеження останньої у праві виїзду за межі України.

Вирішуючи дане подання, суд зазначає наступне:

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері. Зазначеним Законом не передбачено за ухвалою суду тимчасове обмеження виїзду за кордон боржника до виконання своїх зобов`язань.

Статтею 6 цього Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Слід зазначити, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Отже, сам факт відкриття виконавчого провадження, вчинення виконавцем передбачених законом дій по його виконанню та його неналежне виконання боржником, при відсутності належних та допустимих доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду, не свідчить про необхідність вжиття тимчасового обмеження конституційних прав боржника у праві виїзду за межі України.

Зокрема, як вбачається із матеріалів справи, вони не містять належних, допустимих та достатніх доказів в розумінні ЦПК України щодо підтвердження ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду.

У поданні державний виконавець посилається на наявність у ОСОБА_1 невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовими рішеннями, що само по собі не доводить факту свідомого ухилення від їх виконання, оскільки остання навіть не була присутньою при вирішенні питання про накладення арешту на належне їй майно, що вбачається із постанови про опис та арешт майна боржника від 16.01.2025 року у виконавчому провадженні ВП №74390942.

Тобто, на переконання суду, державним виконавцем не надано доказів того, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, чи того що боржник безпідставно не з`являється на виклики державного виконавця і умисно ухиляється від виконання покладених на неї рішеннями суду зобов`язань.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Крім того, на вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Аналізуючи викладене, з урахуванням вимог ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», яким регулюється порядок та випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, суд дійшов висновку, що державним виконавцем не надано належних і достатніх доказів, які б свідчили про ухилення боржника від виконання зобов`язання, а також не вбачається наявності обґрунтованого припущення, що вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника сприятиме виконанню нею зобов`язань, у зв`язку з чим, подання є необґрунтованим, та таким, що до задоволення не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», ст.33 Конституції України, ст.ст.76-81, 247, 258, 259, 260, 261, 268, 353, 354, 441 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні подання головного державного виконавця Надвірнянського відділу державної виконавчої служби Надвірнянського району, Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Питлюка Сергія Тарасовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - фізичної особи ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Суддя Грещук Р.П.