№ провадження 2/208/607/25
05 лютого 2025 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Гречаної В.Г.,
за участі секретаря судового засідання Дарчука М.І.,
ОСОБА_1 , діючи у власних інтересах і в інтересах малолітньої дитини доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся з позовною заявою до суб`єкта міжнародних відносин російської федерації про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України та збройною агресією держави-агресора російської федерації.
В обгрунтування позовних вимог зазначено:
Позивач є уродженцем м. Маріуполь Донецької області та на проязі всього життя проживав там разом із сім`єю.Так, загальновідомим є факт, що у квітні 2014 року російська федерація почала другу фазу збройної агресії проти України. Проголошення так званої «ДНР» призвела до негативної реакції більшої частини маріупольців. Починаючи з 09.05.2014 р. мали місце загальновідомі події в м. Маріуполі, пов`язані зі масштабними терористичними актами та іншими незаконними діями незаконних військових формувань контрольованих рф так званої «ДНР», спрямованими на здійснення озброєного захоплення приміщень та повалення конституційного ладу у м. Маріуполі. Захоплення військової частини, мародерство, спалення будівлі Маріупольської міської ради та інші відомі подій наводили страху на позивача та його родину, призводили до нищення інфраструктури м. Маріуполя та завдавали значних моральних страждань. Позивач неодноразово був свідком пересування по м. Маріуполю бойовиків «ДНР» та автомобілів з стягами «ДНР», був вимушений вступати в комунікацію з цими озброєними бойовиками, які обмежували можливість вільного пересування містом та встановлювали незаконні блокпости. Позивач хвилювався за своє життя та здоров`я, в той період часу коли з`являвся на вулиці під час занять спортом в футболці у кольорах прапору та написом «Україна», у розмовах з незнайомими людьми було загрозливо виголошувати про підтримку державної влади України. Таким чином, через політичні та інформаційні зусилля держави-агресора в особі представників органів військово-політичної влади та спецслужб російської федерації, які фактично контролювати, керували та фінансували незаконні збройні формування «ДНР», а тим самим здійснювали військову агресію проти України, був вимушений пережити окупацію рідного міста ще у 2014 році, що беззаперечно завдало душевних страждань. Вже після звільнення Маріуполя від незаконних збройних формувань «ДНР» на території міста проводилась антитерористична операція. У той час позивач разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав в АДРЕСА_1 . На той час однією з психотравмуючих обставин був обстріл житлового мікрорайону «Східний» у Лівобережному районі міста Маріуполь, який відбувся 24 січня 2015 року. Ці події відбувались, коли дружина перебувала на збереженні у пологовому будинку, який розташований по АДРЕСА_2 .
Дружина позивача ОСОБА_4 , є уродженкою м. Донецьк. Після повного захоплення міста Донецька дружина позивача не мала змоги відвідувати своє рідне місто, свою маму та бабусю. Дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також не могла відвідувати свою прабабусю похилого віку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Донецьк. Ці обставини внесли в родинне життя непорозуміння, сварки та взагалі відобразились на нормальному психологічному кліматі в родині та душевних стражданнях малолітньої доньки ОСОБА_6 .
Повномасштабне віроломне вторгнення російської федерації з ранку 24.02.2022 року застало позивача, його доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дружину ОСОБА_7 , за місцем мешкання в квартирі АДРЕСА_3 . 03.03.2022 позивач перевіз свою родину разом з іншими людьми до Центрального району для очікування евакуації з місту, у сховище біля «Драмтеатру».
Російська федерація навмисно створили гуманітарну кризу, люди помирали від нестачі ліків та медичного обслуговування, також застосувала тактику голоду, оскільки мала намір завдати шкоди значній кількості мирних жителів Маріуполя. Рідні позивача, малолітня дитина спали на підлозі, щоб не змерзнути кутались у одежу, для всіх це був невимовний жах та стрес.
Дістатися до свого майна, яке знаходилось у Лівобережному районі м. Маріуполя позивач вже не зміг. В квартирі АДРЕСА_4 , яка належить йому на праві приватної власності, залишились його документи, особисті речі, а також у металевому гаражі, біля буд. АДРЕСА_5 ні залишився належний йому на праві приватної власності автомобіль марки KIA модель SPORTAGE, VIN: НОМЕР_1 , чорного кольору, 2016 року випуску, реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_2 .
На теперішній час малолітня дочка ОСОБА_2 має стійкий страх до звуків літака та повітряної тривоги, оскільки має асоціацію з бомбардуваннями та загрозою для життя та здоров`я. Дотепер, коли вона чує сигнал «Тривога!» починає нервувати та плакати.
15.03.2022 року родині з двома сумками вдалось виїхати з міста Маріуполя.
16.03.2022 року вранці, використовуючи засоби конспірації позивач та інші співробітники поліції, через блок-пости виїхали з міста Маріуполя. Під час перетинання численних блок- постів (не менше 12-ти) зазнав значних психологічних страждань та травм, які неможливо забути та пережити. Його роздягали, допитували про життя, оглядали мобільний телефон. Позивач перебував на посаді заступника начальника відділу розслідування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту, був учасником АТО та розміщений на сайті «зрадники ДНР».
У зв`язку з тим, що мікроавтобус на якому позивач їхав з незнайомими людьми не пропустили до м. Бердянськ, Запорізької обл., вони заїхали в тимчасово окуповане російськими військами м. Мелітополь, Запорізької області.
18.03.2022, позивач на автомобілі перевізників виїжджав з м. Мелітополя, де довелось спілкуватись з представником спеціальних служб російської федерації. Позивач відчув приниження честі та гідності, моральні страждання, переживав за свою свободу та життя, його ретельно опитували, довго переглядали телефон, тобто він проходив заходи фільтрації.
18.03.2022 позивач вже знаходився на неокупованій території України, а потім поїхав до м. Покровська, Донецької обл., де знаходилось ГУ Національної поліції в Донецькій області та продовжив працювати в поліції.
На сьогодні родина, малолітня дитина, дружина та мати, у зв`язку з безпековою ситуацією виїхала за кордон і мешкають у Німеччині.
Приблизно через пів року, у загальнодоступних сайтах та в телеграм-каналах позивач побачив фотознімки пошкодження в результаті бойових дій багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 , в якому він жив з родиною, та знищення його квартири.
Позивач і його родина в результаті повномасштабного вторгнення російської федерації вмить втратили все майно, яке наживали протягом десятиріччя квартиру, автомобіль, побутову техніку.
Військова агресія російської федерації на протязі 10 років продовжує завдавати чималих моральних страждань, вводить в стан розпачі та невизначеності про власне майбутнє та майбутнє держави. Позивач та його малолітня донька перебувають у постійному стресі від незаконних дій російської федерації.
Позивач не може приймати участь у вихованні доньки, бачиться 1 раз на рік, донька не бачить батька. Розлука з дружиною призводить до сімейних скандалів.
Зараз позивач мешкає в м. Покровськ Донецької обл., де ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Місто знаходиться під постійними обстрілами з боку військових російської федерації, в результаті обстрілів відсутнє належне водопостачання.
Вимушене переміщення з м. Маріуполя, де у позивача був облаштований побут, спричинило моральну травму та негативні наслідки: змушений мешкати у орендованому житлі, витрачати кошти на придбання особистих речей, мінімальної побутової техніки, взагалі наладжувати побут на новому місці. Йому необхідно було відновлювати особисті документи, а саме посвідчення учасника бойових дій та диплома кандидата юридичних наук, на що витратив сили та час.
Військовою агресією російської федерації були порушені актуальні життєві плани, суттєво погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Добробут його та малолітньої дитини, комфортне спокійне життя, звичний уклад життя були знищені в один момент, і не можуть бути відновленими на тому ж рівні, яким були до війни.
Малолітня дитина зазнала моральних страждань пов`язаних з переїздом в іноземну державу, необхідністю вивчення німецької мови, перебувати у незнайомому суспільстві, відвідувати школу на іноземній мові. Вона втратила можливість спілкуватися зі своїми шкільними друзями.
Втрата значних матеріальних цінностей з вини російської федерації підтверджує факт наявності моральних (душевних) страждань, оскільки саме втрата майна заподіює фізичній особі душевний біль.
Згідно розрахунку майнових збитків від знищення нерухомого майна, середня ринкова вартість знищеної квартири складає 1752548,34 грн., а вартість автомобіля 713942 грн. (загальна сума майнових збитків не менше 2 466 490 грн.).
З 2014 року позивач переживав емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, страху за своє життя, за майбутнє родини, приниження гідності.
Наслідки подій, що сталися, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, зокрема на проведення правових заходів. Це обумовило необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів.
Спричинена позивачу, та його малолітній дочці ОСОБА_2 , моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на територію України російської федерації.
Щодо встановлення юридичного факту про вимушене переселення.
Встановлення факту про вимушене переселення з окупованої території Донецької області, яке відбулося внаслідок окупації рф частини території Донецької області та збройної агресії рф проти України у 2022 році, необхідне позивачу та його малолітній дитині ОСОБА_2 в інтересах якої він виступає, з метою визначення статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р., що в свою чергу наділяє правами та обов`язками, передбаченими цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
Датою початку тимчасової окупації рф окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими російською федерацією (у томучислі окупаційною адміністрацією російської федерації) починаючи з 07 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.
Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказом від 22 грудня 2022 року № 309 (зі змінами відповідно Наказу 224 від 17 серпня 2023 року) затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Відповідно до даного Переліку вся територія Маріупольського району тимчасово окупована з 05 березня 2022 року.
Тобто, вищезазначені довідки, видані Управлінням соціального захисту Покровської міської ради, посвідчують лише факт вимушеного переселення, але не встановлюють причини такого переселення. Враховуючи викладене, також необхідно наголосити, що як Позивач та малолітня дитина ОСОБА_2 переселилась з території м. Маріуполя Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницької втрати громадянства, втрати особистих прав на свободу пересування, вираження думки. Прав на вільне володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії російської федерації, та те, що встановити даний юридичний факт необхідно для виникнення права на справедливу компенсацію з держави агресора російської федерації.
30 вересня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання по справі.
Ухвалою суду Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області від 16 жовтня 2024 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про розгляд справи в режимі відео конференції.
04 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 подав до суду додаткові пояснення у справі.
04 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.
07 січня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
08 січня 2025 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
У відповідності до положення ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного.
Відповідно до копії паспорту громадянина України НОМЕР_3 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Маріуполі, Донецької обл.
ОСОБА_2 , в інтересах якої виступає позивач, народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Маріуполі, Донецької обл., що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Оржонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 444, батьками якої зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
З 04.05.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 14.04.2024 року №2024/003693993 та № 2024/003693990.
Обставин розміщення в мережі інтернет у вільний доступ персональних даних правоохоронців Донеччини, зокрема особистих даних, підтверджено актом огляду публікації в мережі інтернет персональних даних ОСОБА_1 .
Згідно довідки управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області № 853/12/03-2024 від 06.08.2024, ОСОБА_1 на теперішній час дійсно проходить службу в Національній поліції України, в ГУНП в Донецькій області у м. Покровськ Донецької обл.
Наказом Національної ГУНП в Донецькій області від 05.05.2023 року №192 о/с призначено підполковника поліції ОСОБА_1 старшим слідчим організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУНП в Донецькій області, увільнивши його від посади заступника начальника відділу розслідування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту, слідчого управління цього Головного управління.
Згідно відповіді ГШ ЗСУ № 304/ВихЗВГ/20 від 05.07.2024 на запит до Міноборони України територія Донецької області, зокрема місто Маріуполь, відповідно до наказів Головнокомандувача Збройних Сил України від 13.03.2022 № 84, від 01.04.2022 № 102 «Про визначення районів ведення бойових дій» та від 30.03.2022 № 101 «Про внесення змін до наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 13.03.2022 № 84», входило до переліку ведення бойових дій. Активні бойові дії в районі м. Маріуполь відбувалися з 24 лютого по 20 травня 2022 року.
Згідно змісту реєстру публікацій засобів масової інформації (напад рф на Маріуполь у 2022 році), зафіксовані цифрові докази здійснення повномасштабного збройного вторгнення військ рф: хроніки збройного нападу на місто Маріуполь починаючи з 24.02.2022 по 16.03.2022, напрями ударів по території міста, обстріли та знищення цивільних об`єктів, обставини оточення та окупації міста.
У відповіді на запит до Маріупольської міської ради № 12.8-971-08 від 11.06.2024 вказано, що згідно з даними інформаційних продуктів дистанційного зондування Землі (супутникових знімків), наданих Національним центром управління та випробувань космічних засобів (НЦУВКЗ) станом на 15.05.2023 будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 візуальнопошкоджений та має ознаки вигорання окремих квартир.
Згідно відповіді на запит ДТЕК Донецькі електромережі № 55/8447-вих від 14.06.2024, зазначено, що 25.02.2022 року сталося знеструмлення підстанції, яка пошкоджена через бойові дії, внаслідок чого відбулось знеструмлення об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .
Доказом наявності у ОСОБА_1 в приватній власності квартири загальною площею 83.41 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , є Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 386893700 від 15.07.2024 та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Доказом знищення в результаті бойових дій квартири АДРЕСА_3 є акт фіксації факту пошкодження/знищення майна від 12.07.2024. Згідно зазначеного акту: стіни, стеля, підлога, вікна, двері, внутрішнє оздоблення та комунікації у всіх приміщеннях квартири зазнали суттєвого пошкодження, закопчення та плавлення в результаті дії високих температур, частина матеріалів здулися та полущилися, отримали значний та передчасний знос.
За підрахунком ОСОБА_1 , реальна сума збитків, відповідно до розрахунку майнових збитків від знищення нерухомого майна: квартири загальною площею 83.41 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , становить 1 752 548, 34 грн.
Доказом наявності у власності ОСОБА_1 транспортного засобу KIA SPORTAGE, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , 2016 року випуску є свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 19.01.2021 року.
Факт знищення в результаті обстрілу російських окупаційних військ в період березня 2022 року автомобіля (легковий універсал) марки KIA модель SPORTAGE, VIN (ідентифікаційний номер транспортного засобу): НОМЕР_1 , який знаходився за адресою: м. Маріуполь, Донецька область, Лівобережний район, провулок Московський, буд. 24 підтверджується актом фіксації факту знищення майна від 12.07.2024 року.
Окрім цього, були зібрані наявні матеріали у ЗМІ та мережі Інтернет, де прямим чином зафіксовано знищення зазначеного майна.
Згідно змісту реєстру публікацій засобів матеріалів мережі Інтернет (знищення майна) зафіксовані цифрові докази знищення квартири за адресою: АДРЕСА_6 та автомобіля KIA модель SPORTAGE за адресою: АДРЕСА_5 в результаті обстрілів окупаційних військ російської федерації у березні 2022 року.
У відповіді на запит до ГУ ДСНС у Донецькій області № 50 01-4108/50 09 від 23.05.2024, здійснення діяльності співробітниками ДСНС на зазначеній території, у тому числі в роботі у складі СОГ, станом на сьогоднішній день неможлива. Не можливо скласти акт про пожежу, неможливо провести огляд місця пожежі на тимчасово окупованій території Маріуполя.
Наявні цифрові докази перебування родини позивача у сховищі та подальше пошкодження будинку АДРЕСА_7 15.03.2022 року, який знаходився під обстрілами та був пошкоджений.
Згідно даних паспорта громадянина України НОМЕР_6 , дружина ОСОБА_8 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Донецьк, яке з 2014 року було окуповано російською федерацією. З вини російської федерації дружина не могла відвідувати свою престарілу бабусю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , також дочка ОСОБА_2 не могла відвідувати свою прабабусю.
Згідно відповіді на запит до Міністерства освіти та науки України № 9/1753-24 від 15.07.2024 року, повідомлено про виготовлення дубліката диплома кандидата юридичних наук на ім`я ОСОБА_1 , а також додається квитанція на оплату виготовлення дублікату диплома.
Згідно відповіді на запит до Покровської військової адміністрації Покровського району Донецької обл. № О-63-1.1 від 13.08.2024, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазнала психологічного насильства у зв`язку із зброю агресією російської федерації на території України, що є підставою для отримання статусу дитини, яка постраждала в наслідок воєнних дій і воєнних конфліктів відповідно до пп. 6 п. 3 Порядку № 268.
Доказом порушення соціальних прав дитини та сімейних зв`язків, моральний страждань малолітньої дитини у зв`язку з тимчасовим переміщенням у зв`язку з безпековою ситуацією в Донецькій області за кордон України до Федеративної Республіки Німеччина, є документ на проживання в Німеччині на ім`я ОСОБА_6 .
Підтвердженням факту виконання ОСОБА_9 в місті Маріуполі Донецької області період з 28.02.2022 по 16.03.2022 функціональних обов`язків, передбачених посадою заступника начальника відділу розслідування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту СУ ГУНП в Донецькій області, здійснення заходи з документування воєнних злочинів російської федерації, а також виконання інших обов`язків передбачених Законом України «Про Національну поліцію» є довідка з місця роботи та Реєстр цифрових даних виконання функціональних обов`язків в м. Маріуполі.
Позовна заява подана щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Україна є об`єктом збройної агресії з боку рф, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором. У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).
Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.
Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН.
Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву.
Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
У ст. 30 Загальної декларації прав людини зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації.
Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016).
14.04.2014 Указом Президента України № 405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях.
Рф своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України (пункт 3 Заяви).
Згідно з наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України 07.10.2014 № 33/6/а, Донецька область була визначена районом проведення АТО з 07.04.2014. Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у тому числі міста Горлівка Донецької області. РФ своїми протиправними діями заподіяла матеріальну та нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на власність, на життя та інш. в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях.
Особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України визначені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (далі Закон № 1207-VII). Вказаний закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Пунктом 5 статті 5 Закону № 1207-VII визначено, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відповідно до пункту 9 статті 5 Закону № 1207-VII, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
За ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Також, у пункті 5 роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. У даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
Згідно із ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.
При вирішенні вимог позивача суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно з яким вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, та який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на момент постановлення судового рішення по даній справі.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України).
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.
Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Тому, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної держави.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені.
Так, матеріалами справи доведено, що позивач з родиною внаслідок збройної агресії російської федерації проти України з 2014 року зазнав негативний вплив через утворення під назвою «днр» та їх дії. Позивач ОСОБА_1 , працюючи у міліції Донецької області, брав участь у антитерористичній операції, відчуваючи у цей період небезпеку для себе та свою родину. Через повномасштабне вторгнення рф 24.02.2024 року позивач був вимушений разом з родиною покинути своє житло у м. Маріуполь через обстріл російських окупаційних військ. Квартира та автомобіль, які належали на праві власності позивачу, були знищені внаслідок обстрілу. Позивач, виїжджаючи з м. Маріуполь проходив заходи фільтрації. Родина позивача була вимушена переїхати за кордон, у зв`язку з чим бачаться рідко. Малолітня дитина ОСОБА_2 зазнала значних моральних страждань, будучи під ворожими обстрілами від 24.02.2022 року, бачила на власті очі наслідки ворожої агресії та вимушено переїхала до іншої країни.
Отже, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати моральної шкоди, у зв`язку із наявністю факту у його діях збройної агресії російської федерації проти України, в зв`язку з чим позивач та його малолітня дитина ОСОБА_2 були вимушені покинути місце свого постійного проживання, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, та виїхати до іншого місця проживання, як внутрішньо переміщені особи, змінювати місце проживання, на протязі 10 років переживати чималі моральні страждання, стан розпачі та невизначеності про власне майбутнє. Внаслідок чого позивач втратив житло, автомобіль, вільне спілкування з родиною, налагоджений побут, що призвело до моральних страждань позивача та його дитини. Судом враховані всі обставини, зазначені у позовній заяві та долучені докази.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача та малолітньої дитини, по окремості, істотність вимушених змін у їхньому житті; глибину душевних страждань; шкоду родинним та побутовим зв`язкам за місцем їх тривалого проживання; втрату стабільності та впевненості у наступному дні; психоемоційне перенапруження; почуття тривоги та страху; наслідки, що настали та їх невідворотність, з урахуванням вимог виваженості, розумності та справедливості, доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнути з держави російська федерація в особі уряду російської федерації компенсації моральної шкоди на користь ОСОБА_1 у розмірі 1 616 853 (один мільйон шістсот шістнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят три) гривні 00 копійок, що на день подання позову згідно офіційного курсу Національного банку України становить 35 000 євро 00 євроцентів (п`ятдесят п`ять тисяч євро 00 євроцентів) або 39 182 доларів США 47 центів (тридцять дев`ять тисяч сто вісімдесят дві долари США 47 центів), та компенсації моральної шкоди на користь малолітньої ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , у розмірі 461 958 (чотириста шістдесят одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 00 копійок, що на день подання позову згідно офіційного курсу Національного банку України становить 10 000 євро 00 євроцентів (десять тисяч євро 00 євроцентів) або 11 195 доларів США 00 центів (одинадцять тисяч сто дев`яносто п`ять доларів США 00 центів).
Щодо встановлення факту про вимушене переселення.
Верховний Суд неодноразово переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської і Донецької областей України.
Так, у постанові від 21.11.2018 року у справі № 2-о/381/134/16 (провадження № 61-3789св18), Верховний Суд установив факт, що вимушене переселення фізичної особи у листопаді 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частини Луганської області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено у ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у листопаді 2014 року такої особи з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення факту вимушеного переселення ОСОБА_1 та малолітньої дитини ОСОБА_2 з окупованої території м. Маріуполя Донецької області, яке відбулось внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України суд виходить із наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Керуючись статтями 11, 15, 16, 23, 1167 ЦК України, статтями 3, 8, 9, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави російська федерація в особі уряду російської федерації, третя особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.
Встановити юридичний факт того, що вимушене переселення громадянина України - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 , починаючи з 16 березня 2022 року та його малолітньої доньки громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_6 , починаючи з 15 березня 2022 року з тимчасово окупованої території м. Маріуполя Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області України.
Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 ; грошові кошти в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди в сумі 1 616 853 (один мільйон шістсот шістнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят три) гривні 00 копійок, що на день подання позову згідно офіційного курсу Національного банку України становить 35 000 євро 00 євроцентів (п`ятдесят п`ять тисяч євро 00 євроцентів) або 39 182 доларів США 47 центів (тридцять дев`ять тисяч сто вісімдесят дві долари США 47 центів).
Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_6 ; грошові кошти в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди в сумі 461 958 (чотириста шістдесят одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 00 копійок, що на день подання позову згідно офіційного курсу Національного банку України становить 10 000 євро 00 євроцентів (десять тисяч євро 00 євроцентів) або 11 195 доларів США 00 центів (одинадцять тисяч сто дев`яносто п`ять доларів США 00 центів).
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідач: держава російська федерація в особі уряду російської федерації, адреса: російська федерація, м.Москва, вул.Червонопресненська набережна, буд.2.

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_6

Суддя В.Г. Гречана