КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/553/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2284/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гавриленка Володимира Олеговича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2024 року у складі судді Соловей Г.В.,

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ») звернулося у суд із позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у сумі 180 057 грн 19 коп; вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 18 лютого 2019 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір № 602 та надано кредит у сумі 20 000 грн.

21 вересня 2022 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір № 001 та надано кредит у сумі 100 000 грн. Позивач свої зобов`язання за договорами виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договорами, однак відповідач зі своєї сторони порушив умови договору та станом на 01 грудня 2023 року має прострочену заборгованість в розмірі 180 057 грн 19 коп.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2024 року позов АТ «Перший Український Міжнародний Банк» задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Гавриленко В.О. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що розмір заборгованості по кредитному договору від 21 вересня 2022 року № 001 в розмірі 149 132 грн 74 коп відповідач не визнає.

Вказує, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Посилається на те, що у п. 5 заяви № 001 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 21 вересня 2022 року встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Зазначено, що оскільки скаржнику було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, відповідно положення п. 5 заяви № 001 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 21 вересня 2022 року щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними.

Вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 53 333 грн заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості є безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

Відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача на адресу апеляційного суду не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, судом про розгляд справи повідомлялися належно, причини неявки не повідомили.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, 16 лютого 2019 року ОСОБА_1 підписав Заяву № 602 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб з АТ "ПУМБ", згідно якої на ім`я відповідача відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях строком на 12 місяці та надано кредитну картку з встановленим лімітом 10 000 грн, реальна річна процентна ставка 47,88 % річних (а.с. 69).

21 вересня 2022 року відповідач підписав Заяву № 001 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб з АТ "ПУМБ", згідно якої відповідачу надано споживчий кредит на загальні споживчі цілі у сумі 100 000 грн строком на 24 місяці на банківський рахунок № НОМЕР_2 , в АТ "ПУМБ" (отримувач ОСОБА_1 ) на умовах процентної ставки 0,010 % річних та щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3.99 % (а.с. 63-65).

Згідно платіжної інструкції № TR.60380844.55254.8810 від 21 вересня 2022 року, ОСОБА_1 ) отримав від АТ "ПУМБ" кредитні кошти в сумі 100 000 грн, що також підтверджується випискою по особовому рахунку з 21 вересня 2022 року по 01 грудня 2023 року.

Факт отримання кредитних коштів в сумі 100 000 грн підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 21 вересня 2022 року по 01 грудня 2023 року (а.с. 16-17).

Як вбачається із розрахунків заборгованості ОСОБА_1 станом на 01 грудня 2023 року склала: по кредитному договору № 602 - 30 924 грн 45 коп з яких: 19 999 грн 35 коп - заборгованість за кредитом, 10 925 грн 10 коп - заборгованість за процентами; по кредитному договору № 001 - 149 132 грн 74 коп з яких: 95 789 грн 46 коп - заборгованість за кредитом, 10 грн 28 коп - заборгованість за процентами, 53 333 грн - заборгованість за комісією (а.с. 18-35).

01 грудня 2023 року АТ "ПУМБ" направив відповідачу письмові вимоги (повідомлення) № вих. КНО-44.2.2/145, згідно яких просить виконати зобов`язання перед АТ "ПУМБ" за кредитними договорами, а саме негайно погасити заборгованість у загальному розмірі 180 057 грн 19 коп в строк не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання повідомлення (а.с. 36-39). Проте відповідач залишив зазначені повідомлення банку без відповіді та задоволення.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитними договорами позичальник порушив обумовлений порядок повернення кредитних коштів, а також визначені діючим цивільним законодавством України вимоги до виконання зобов`язань, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з нього суми заборгованості за кредитом ґрунтуються на законі, отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Положеннями частини першої статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За правилами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина перша, друга статті 640 ЦК України).

У відповідності до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, згідно положень статті 1046 цього Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Положеннями частини другої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 16 лютого 202019 року та 21 вересня 2022 року, окрім заяв про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, підписав особисто і паспорти споживчого кредиту, у якому зазначено усі умови отримання кредитних коштів (а.с. 66,70).

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Із виписки з особового рахунку наданої АТ "ПУМБ" вбачається, що відповідачем використовувалися грошові кошти з кредитного рахунку та здійснювалося часткове погашення кредиту.

Відтак, заборгованість ОСОБА_1 станом на 01 грудня 2023 року склала:

по кредитному договору № 602 - 30 924 грн 45 коп з яких: 19 999 грн 35 коп - заборгованість за кредитом, 10 925 грн 10 коп - заборгованість за процентами;

по кредитному договору № 001 - 149 132 грн 74 коп з яких: 95 789 грн 46 коп - заборгованість за кредитом, 10 грн 28 коп - заборгованість за процентами, 53 333 грн - заборгованість за комісією

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Заперечення апеляційної скарги щодо правомірності нарахування Банком комісії з колегія суддів вважає неспроможними і такими, що суперечать матеріалам справи та встановленим обставинам.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредитної заборгованості.

Умови укладеного між сторонами кредитного договору передбачено комісійну винагороду банку за обслуговування кредитної заборгованості, що у повній мірі узгоджується з положеннями ст.8 Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно заяви № 602 від 21 вересня 2022 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99 % (а.с.65).

Відповідно до п. 5.7.3 Розділу II Публічної пропозиції AT "ПУМБ" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, розрахунково-касового обслуговування щодо споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі вказаному у заяві про приєднання до договору, від початкової (наданої) суми споживчого кредиту (база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим споживчим кредитом розраховується за повний місяць у якому відбувається повернення заборгованості.

Згідно п. 5.1.6, 5.1.7 Розділу І Публічної пропозиції AT "ПУМБ" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб відповідач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати банку вартість послуг, які надані банком за договором та інші платежі відповідно до умов договору та встановлених тарифів. Сплачувати заборгованість по договору, проценти за користування кредитними коштами, оплачувати комісії та неустойку, а також виконувати зобов`язання з повернення кредиту, в тому числі простроченої заборгованості, на умовах, в строки та в розмірі, що передбачені цим договором.

Таким чином, умовами кредитного договору, укладеного між сторонами, визначено конкретний перелік супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а також наявність переліку такої послуги і погодження її з відповідачем при укладенні кредитного договору.

Відповідно до правової позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 «комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Зміст укладеного між сторонами договору виключає оплату послуг, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, що у повній мірі узгоджується з вимогами ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». У справі відсутні докази установлення банком комісійної винагороди за послуги, що суперечать Закону України «Про споживче кредитування».

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав застосування до виниклих правовідносин й висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 752/4008/20, як про це зазначено в апеляційній скарзі та визнання нікчемним кредитного договору в частині визначення комісії за обслуговування банку.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновками районного суду про наявність правових підстав щодо стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за комісією в сумі 53 333 грн.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує закріплену у ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18).

З урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) мають тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

Доводи апеляційної скарги про не визнання скаржником заборгованості за кредитними договорами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки скаржником не надано доказів того, що ці договори оспорювалися у встановленому законом порядку, визнавався недійсними чи нікчемними.

Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

При цьому підписуючи паспорти споживчих кредитувань, відповідач був ознайомлений з розміром кредитного ліміту, розміром реальної річної процентної ставки, розрахунковою та платіжною датою кредиту; строком дії кредитного ліміту, розміром мінімального платежу та іншими умовами надання та обслуговування кредитної картки.

Окрім того, факт отримання кредитних коштів та користування ними відповідачем не заперечувався, свого контррозрахунку заборгованості відповідач суду не надав.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи укладення належним чином кредитних договорів, у яких сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договорів, в тому числі й щодо розміру відсотків за користування кредитом та комісії, з`ясовано характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Гавриленка Володимира Олеговича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: