н.п.2/599/66/2025
Справа № 599/59/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2025 р.

Зборівський районний суд Тернопільської області

в складі головуючого суду судді Іваницького О.Р.

при секретарі Сеньківській З.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зборові справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, завданих невиконання судового рішення у кримінальному провадженні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом. Позивач посилається на те, що 04 листопада 2021 вироком Зборівського районного суду Тернопільської області ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України і призначено покарання у виді штрафу 510 грн. Крім цього частково задоволено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачки 24010,02 грн. матеріальної шкоди, що включає 9660,02- матеріальної шкоди, 5000 моральної шкоди та 9350 правничої допомоги. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2024 року вказаний вирок Зборівського районного суду змінено та стягнуто з ОСОБА_3 1928,30 грн. витрат на відшкодування матеріальної шкоди. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання вироку суду видано виконавчі листи № 599/1835/21 від 24 березня 2022 року.

На виконання кожного з виконавчих листів Бережанським відділом виконавчої служби Тернопільського району Тернопільської області відкрито виконавчі провадження, які не виконані.

Крім того, позивач вказує, що з дати винесення Зборівським районним судом вироку відповідач в добровільному порядку відшкодування не сплатила, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача 3 % річних за період з 22 грудня 2021 року по 31 жовтня 2024 року а також інфляційні витрати.

Представник позивача позовні вимоги підтримала, про що подала відповідну заяву.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи, клопотання про відкладення розгляду справи та письмовий відзив на позов від неї до суду не надходили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 листопада 2021 вироком Зборівського районного суду Тернопільської області ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України і призначено покарання у виді штрафу 510 грн. Крім цього частково задоволено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачки 24010,02 грн. матеріальної шкоди, що включає 9660,02- матеріальної шкоди, 5000 моральної шкоди та 9350 правничої допомоги. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2024 року вказаний вирок Зборівського районного суду змінено та стягнуто з ОСОБА_3 1928,30 грн. витрат на відшкодування матеріальної шкоди. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання вироку суду видано виконавчі листи № 599/1835/21 від 24 березня 2022 року.

Доказів того, що з дати винесення Зборівським районним судом Тернопільської області рішення відповідач в добровільному порядку сплатив заборгованість суду не надано, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягнення 3 % річних за період з 22 грудня 2021 року по 31 жовтня 2024 року в сумі 6 777,01 грн., інфляційних витрат в сумі 1397 грн.

Згідно вимог ст. ст. 525, 526ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. ст. 611, 612ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Поряд з цим, статтею 625ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до положень зазначеної статті закону боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (Постанова ВП ВС 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Разом з тим, за змістом статей 598-609ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошових зобов`язань.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачений ч. 2 ст.625ЦК України (постанова ВС від 07.02.2018 року у справі № 910/11249/17).

Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 року у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16.05.2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц).

Таким чином, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача суми в порядку ст.625 ЦК України з огляду на той факт, що рішення суду не виконане.

Позивачем надано розгорнутий обґрунтований розрахунок сум збитків, понесених у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, який міститься в матеріалах справи, який є обґрунтованим та приймається судом.

За загальним правилом статей 15, 16ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статей 12, 13ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст.76ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст. ст.77-79ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 року прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17Закону України«Про виконаннярішень тазастосування практикиЄвропейського судуз правлюдини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, відтак, їх задоволення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України.

За умовами ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем, як малозабезпеченою особою за подання позову до суду не було сплачено судового збору в розмірі 1211,20 грн., а отже такий підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 141, 259, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 три відсотки річних 6 777,01 (шість тисяч сімсот сімдесять сім гривень) 01 коп..

Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 інфляційні нарахування 1397 грн. (тисяча триста дев`яносто сім гривень).

Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 в користь держави судовий збір 1211,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено до Тернопільського апеляційного суду через Зборівський районний суд протягом 30 днів.

Суддя Зборівського

районного суду Іваницький О.Р.