Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 183/4256/21
1. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судуухвалив 24 лютого 2025 року постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року у частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним заповіту подружжя від 30 грудня 2012 року змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2023 року у зміненій апеляційним судом частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку залишено без змін.
2. Не погоджуюсь з висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судущодо неможливості оспорювання спільного заповіту подружжя одним з подружжя (який є також і спадкоємцем за законом) після смерті іншого; щодо втрати чинності спільним заповітом подружжя у частині розпорядження особистим майном одного з подружжя; щодо наявності підстав для відмови у позові у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.
3. Учасники цивільних правовідносин мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх відносин на власний розсуд і в межах, встановлених законом, тобто є актом, який встановлює обов`язкові правила для сторін договору, індивідуальним регулятором їх відносин.
4. Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
5. Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо ці відносини регулюють імперативні норми.
№ 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21, пункти 22-25), від 06 березня 2024 року у справі № 902/1207/22 (провадження № 12-80гс23, пункти 8.23-8.27).
8. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
9. Право фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України)
10. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.
11. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України) (постанова Велика Палата Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
12. Виходячи з наведеного, розпорядження заповідача і щодо свого особистого (як з`ясувалося після його смерті) майна, здійснене у межах правової конструкції спільного заповіту подружжя, з урахуванням принципу свободи заповіту, поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, не може свідчити про недійсність/ нікчемність/нечинність такого заповіту.
13. Розпорядження особистим майном одного з подружжя у спільному заповіті подружжя свідчить про вільне волевиявлення заповідача на перехід у порядку спадкування майна, вказаного у заповіті, спадкоємцю, вказаному у заповіті. Правові підстави для анулювання такого розпорядження відсутні.
Суддя Є. В. Синельников