КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року місто Київ.

Справа № 755/2048/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3045/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року (у складі судді Яровенко Н.О., повний текст рішення складено 03 вересня 2024 року),

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту,-

ВСТАНОВИВ

У лютому 2024 року позивач ТОВ «Коллект Центр» звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 березня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_2 укладено договір про надання фінансових послуг № 754 на суму 5900,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідачка зобов`язалась повернути кошти разом з відсотками, орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів після отримання кредиту.

У разі сплати всіх нарахованих процентів на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становитиме 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів.

Відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладення договору про надання кредиту на суму 5900,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом. У порушення умов договору відповідачка свої зобов`язання за укладеним договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість.

01 грудня 2021 року ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір відступлення права вимоги № 1-12, в тому числі за Договором про надання фінансових послуг № 754 від 12 березня 2021 року, що уклали ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_2 .

У свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект центр» відповідно до договору про відступлення прав вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року.

Загальний розмір заборгованості по поверненню грошових коштів та сплаті процентів за користування кредитом, пені, комісії та інфляційних втрат, що підлягає стягненню відповідно до розрахунку становить 51 684,00 грн.

Позивач просив суд стягнути витрати по сплаті судового збору 3028,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 17000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість Договором про надання фінансових послуг № 754 від 12 березня 2021 у розмірі 51 684,000 (п`ятдесят одна тисяча шістсот вісімдесят чотири) гривень 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Коллект Центр» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Коллект Центр» судові витрати по сплаті витрат на правову допомогу в сумі 17 000,00 грн (сімнадцять тисяч гривень 00 коп).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі вказує, що відповідачка не знала, що у Дніпровському районному суді міста Києва було відкрито судову справу про стягнення заборгованості, тому не брала участь в її розгляді. Суд першої інстанції не направляв повісток про судовий розгляд, та жодним чином не повідомляв ОСОБА_2 про судове провадження щодо неї.

На думку апелянта, суд першої інстанції при винесенні зазначеного оскаржуваного рішення, ухвалив його за неправильного застосування норм матеріального права, не в повній мірі дослідивши надані докази.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що в Додатку № 3 до Договору Факторингу, Реєстрі Боржників, 5-6 колонки містять назву Дата укладення договору - Дата закінчення договору. Боржник ОСОБА_2 розміщена в рядку 15865 Реєстру боржників (аркуш справи 16), і Дата укладення договору вказана 12 березня 2021 року, а Дата закінчення договору - 27 березня 2021 року.

Вказує, що первісний кредитор, передаючи право вимоги, чітко вказав строк кредитування 16 днів, протягом якого могли нараховуватись проценти по Кредитному договору. Після закінчення договору проценти нараховуватись не могли ні Первісним кредитором, ні наступними.

Стверджує, що Первісний кредитор мав право нараховувати відсотки за договором лише 16 днів, починаючи з дня укладення договору. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

Зазначає, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, містить помилкові нарахування, не підтверджує отримання кредиту, користування ним, а отже не є належним доказом існування боргу.

Наголошує, що 17 000 грн правничої допомоги, що були стягнуті з апелянта, є завищеними та не відповідають критеріям реальності.

04 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив від ТОВ «Коллект Центр» мотивований тим, що відповідачка, уклавши кредитний договір в електронній формі та отримавши кредитні кошти, намагається уникнути обов`язку з повернення грошових коштів, отриманих у кредит.

Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року залишити без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 51 684,00 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 12 березня 2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання фінансових послуг «Стандартний» № 754, відповідно до умов якого позивач надав відповідачці кредит, загальний розмір якого становить 5900 грн, строком на 16 днів зі сплатою процентів за користування кредитом. Вказаний договір укладений сторонами у електронній формі, підписання договору зі сторони позичальника було здійснено шляхом електронного підпису одноразовим ідентифікатором G3 ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис».

Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Статтею 6 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника.

Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Матеріали справи свідчать про те, що заявки, які є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), були підписані відповідачкою одноразовими ідентифікаторами.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що відповідачкою був укладений договір про надання фінансових послуг № 754 від 13 березня 2021 року в електронній формі, умови якого позикодавцями були виконані. Відповідачка у передбачений договорами строк заборгованість не повернула.

Також судом першої інстанції встановлено, що 01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений Договір факторингу № 1-12, відповідно до умов якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» (Клієнт) відступило за плату право грошової вимоги на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (Фактор), у тому числі за Договором про надання споживчого кредиту № 754 від 12 березня 2021 р., укладеному між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та відповідачкою ОСОБА_2 .

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект центр» відповідно до Договору про відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 березня 2023 року, в тому числі за Договором про надання фінансових послуг № 754 від 12 березня 2021 року, що уклали ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та відповідачкою ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Згідно ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як вбачається із розрахунку заборгованості, внаслідок невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики виникла заборгованість, яка становить 51 684 грн, з яких: 5900 грн - тіло кредиту; 45 784,00 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги.

Розрахунок загальної суми заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором у розмірі 51 684,00 грн, наданий суду і відповідає вимогам закону. Відповідачка не спростувала надані позивачем розрахунки заборгованості, доказів належного виконання взятих зобов`язань перед позивачем за умовами договору не надала.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що розрахунок заборгованості не підтверджує отримання кредиту та не є належним доказом і погоджується з висновком суду першої інстанції, що подані позивачем документи підтверджують укладення відповідачкою договору позики та отримання самої позики. Розрахунки підтверджують існування заборгованості, викладеної в позовних вимогах.

Щодо доводів апеляційної скарги, що відповідачка не була повідомлена про судовий розгляд колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції направив відповідачці ухвалу про відкриття провадження від 07 лютого 2024 року та копію позовної заяви разом із доданими до неї додатками на адресу зазначену у позові, однак конверт повернувся на адресу суду.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції, що відповідачка була належним чином повідомлена та відхиляє вказані вище доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги, що первісний кредитор мав право нараховувати відсотки за договором лише 16 днів, починаючи з дня укладення договору спростовуються матеріалами справи, а саме додатком №1 до Кредитного договору в якому зазначено, що нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту, який надається строком на 365 днів з правом повернення достроково. Тобто, 16 днів це орієнтований строк повернення кредиту, в який відповідачка повинна була повернути кредит у розмірі 5900 грн.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 порушила умови договору позики, добровільно заборгованість не сплатила, тому відповідач правомірно нарахував відсотки в межах строку кредитування.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування з ухваленням нового рішення щодо предмету спору.

Щодо доводів апеляційної скарги, що стягнення 17 000 грн витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям реальності та є завищеними, апеляційний суд зазначає наступне.

Із наданих та досліджених доказів на підтвердження витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги у суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що стороною позивача дотримано визначений процесуальним законом порядок, а саме заявлено клопотання про відшкодування судових витрат у встановлений процесуальним законом строк, та додані підтверджуючі документи.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач ТОВ «Коллект центр» надав суду наступні докази: Договір №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року, укладений між Адвокатським об`єднанням "Лігал Ассістанс" в особі керуючого партнера Бурдюг Т.В. та позивачем (клієнт); Акт №3 про надання юридичної допомоги від 08 січня 2024 року, заявка на надання юридичної допомоги №667 від 02 січня 2024 року та платіжну інструкцію від 10 січня 2024 року №.

Пунктом 1.1. Договору №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року визначено, що клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах передбачених цим Договором.

В пункті 2.1-2.1.7 Договору №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року зазначено, що адвокатське об`єднання на підставі звернення клієнта, яке оформлено у формі заявки на надання юридичної допомоги, приймає на себе зобов`язання з надання: підготовка клопотань, заяв, скарг, запитів, заперечень, супроводжувальних листів; аналіз діючого законодавства та судової практики, представляє інтереси клієнта у судах.

В Акті №3 про надання юридичної допомоги від 08 січня 2024 року зазначено про такі надані послуги: 1) надання усної консультації з вивченням документів (3000 грн); 2) підготовка пропозицій (4000 грн); 3) складання позовної заяви для подачі до суду (10 000 грн).

Загальна вартість таких послуг оцінена в сумі 17 000,00 грн, яку сторона позивача просить стягнути з відповідачки.

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу та, розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, колегією суддів апеляційного суду враховується, що суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15).

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу на стадії розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України

Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат в суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені позивачем витрати на правничу допомога адвоката, які включають послуги: надання усної консультації з вивченням документів (3000,00 грн); 2) підготовка пропозицій (4000,00 грн) мають організаційний характер та зводяться до єдиної дії - формування правової позиції позивача та є складовими підготовки позовної заяви і за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окремі послуги.

За таких обставин, надавши оцінку доказам щодо понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, врахувавши складність справи, ціну позову, характер послуг, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи у суді першої інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн.

За вищенаведених обтавин, та керуючись ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивача понесених відповідачкою судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги, а також понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382- 384 України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 рокув частині стягнутих з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши їх розмір з 17 000 грн. до 3000 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Повне рішення складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

А.М. Стрижеус