Справа 490/3593/22
Провадження № 22ц/812/389/25
У Х В А Л А

25 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Ямкової О.О.,

суддів Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

розглянувши апеляційну скаргуОСОБА_1 на додаткове рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 7 листопада 2024 року у справі за його позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 7 листопада 2024 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 21 000 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року рішення Центрального районного суду від 27 вересня 2024 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

20 січня 2025 року ОСОБА_1 оскаржив додаткове рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції, клопотав про поновлення пропущеного процесуального строку посилаючись на те, що він не був обізнаним про ухвалення додаткового рішення, про його існування дізнався 19 грудня 2024 року з тексту постанови Миколаївського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року.

Ухвалою судді Миколаївського апеляційного суду від 27 січня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, запропоновано ОСОБА_1 навести інші поважні причини пропуску процесуального строку у період з 13 грудня 2024 року по 20 січня 2025 року.

Копію зазначеної ухвали позивачем отримано 27 січня 2025 року на електронну адресу та 30 січня 2025 року засобами поштового зв`язку (а.с. 269).

За такого останнім днем для усунення недоліків та наведення інших поважних причин пропуску процесуального строку було 10 лютого 2025 року.

Між тим недоліки апеляційної скарги не усунуто, інших поважних причин пропуску процесуального строку у зазначений період не наведено та документів не надіслано.

Дослідивши, матеріали справи, текст апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку колегія суддів вважає, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити за пропуском процесуального строку.

Відповідно частини 1 статті 354 ЦПК апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Правилами частин 2, 3 статті 354 ЦПК передбачені умови, за яких пропущений строк на апеляційне оскарження може бути поновлено.

За змістом частини 2 статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване судове рішення ухвалено 7 листопада 2024 року. Апеляційну скаргу подано 20 січня 2025 року, тобто з пропуском процесуального строку.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку ОСОБА_1 зазначав, що не був обізнаним щодо ухвалення додаткового рішення, про його існування дізнався 19 грудня 2024 року ознайомившись з повним текстом постанови Миколаївського апеляційного суду у цій же справі.

Тому вважав що перебіг процесуального строку має відраховуватись від цієї дати та вважав ці обставини поважними причинами пропуску процесуального строку.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи 12 грудня 2024 року позивач ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи та отримав фотокопії документів, про що наявна відповідна розписка (а.с. 214зв)

Тому твердження ОСОБА_1 про початок перебігу процесуального строку починаючи з 19 грудня 2024 року та необізнаність про існування додаткового рішення до цього дня, не є слушними, оскільки повністю спростовуються наведеними вище обставинами.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі (Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення п. 1 ст. 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява №32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього права можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99 п. 46 рішення).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява №3236/03, п. 42 рішення).

Європейський Суд неодноразово підкреслював, що в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення по справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року). Навіть у разі неповідомлення сторін про прийняті рішення у їхній справі, можливість поновлення строку на оскарження не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Отже, при вирішенні питання про поважність причин, які зумовили порушення строку, необхідно виходити з того, наскільки зазначені заявником причини є об`єктивними та дійсно перешкоджали або значно ускладнювали дотримання передбаченого законом строку, адже поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальної дії.

В цьому разі установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в процесі розгляду таких справ сприяє досягненню юридичної визначеності у правовідносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого учасник справи може оскаржити судове рішення; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду в порядку апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, воно набирає чинності та пред`являється до виконання зацікавленою особою. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

За таких обставин поважними причинами пропуску цього строку можуть бути визнаними лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до апеляційного суду зі скаргою починається з дня, наступного після проголошення рішення суду першої інстанції, а його пропуск з доведення цією особою обставин поважності його пропуску, тобто обставин незнання особи про постановлення оскаржуваного рішення та як наслідок цих обставин, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 червня 2023 року зроблених під час розгляду справи № 643/5369/16 відновлення апеляційного провадження ініційованого особою з пропуском строків є порушенням процесуального законодавства та порушенням основних принципів судочинства.

За наведених обставин та аналізуючи норми процесуального права, які регулюють вирішення питання про поновлення строку на право апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апелянтом пропущений процесуальний строк, передбачений на оскарження рішення місцевого суду, і наведена причина, а саме помилковий, визначений на його власний розсуд початок перебігу процесуального строку, не є поважною, оскільки ним, як особою особисто ознайомленою з матеріалами справи з отриманням фотокопій документів 12 грудня 2024 року, подана апеляційна скарга невчасно без об`єктивних на то причин.

Доводи відповідача про можливість нового відліку процесуального строку на апеляційне оскарження з моменту ознайомлення із повним текстом постанови Миколаївського апеляційного суду 19 грудня 2024 року є неспроможними у зв`язку з особистим ознайомленням із матеріалами справи та отримання фотокопій документів, що надавало позивачу можливість отримати професійну правничу допомогу для вчинення подальший процесуальних дій.

За такого підстави для поновлення пропущеного процесуального строку наведені скаржником не можуть бути визнані поважними. Внаслідок цього у поновленні пропущеного процесуального строку на оскарження додаткового рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 7 листопада 2024 року та у відкритті провадження за апеляційною скаргою слід відмовити.

Керуючись ч.2 ст. 358 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження на додаткового рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 7 листопада 2024 року відмовити.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 7 листопада 2024 року по справі за його позовом до ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, але може бути оскаржена в касаційному порядку, у передбачених ст. 389 ЦПК України випадках до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова