Справа № 183/9603/24
№ 2/183/1438/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2025 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Аніськової А.В.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

У вересні 2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором № С03.199.74602 від 15 травня 2017 року, у розмірі 21243,63 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 15 травня 2017 року ОСОБА_2 уклав із Акціонерним товариством «Ідея Банк» кредитний договір № С03.199.74602.

07 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 07072023, відповідно до умов якого право грошової вимоги за вищезазначеними кредитними договорами, укладеними між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , перейшли до ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Відповідно до Реєстру боржників № 4 до Договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № С03.199.74602 від 15 травня 2017 року, в розмірі 21243,63 грн., з яких: 7736,77 грн. заборгованість за основним боргом, 13506,86 грн. заборгованість за відсотками.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, однак відповідач свої вимоги за кредитними договорами не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість у зазначеному вище розмірі, яку позивач просить стягнути на свою користь.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с. ).

У призначене судове засідання представник позивача не з`явився, в прохальній частині позовної заяви, просив здійснювати розгляд справи за його відсутність, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх повному задоволенні.

Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, тому суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача провів заочний розгляд справи, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України.

Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст. ст.526, 612, 625 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч.1 ст.642 ЦК України).

Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

15 травня 2017 року ОСОБА_1 уклав із Акціонерним товариством «Ідея Банк» кредитний договір № С03.199.74602, у відповідності до якого банк надав позичальнику кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії на поточному рахунку, у максимальному розмірі 200000 грн., ліміт кредитної лінії на момент укладення угоди становить 5500 грн. Процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 5500 грн. (а.с. 6-7).

На підтвердження надання кредиту позивачем прибутковий позабалансовий ордер від 15.05.2017 року, у відповідності до якого на відкритий на ім`я відповідача рахунок № НОМЕР_1 зараховано 1 (одну) гривню (а.с. 10).

Заборгованість відповідача, за розрахунком АТ «Ідея Банк», за кредитним договором № С03.199.74602 від 15.05.2017 року, станом на 07.07.2023 року, становить 212443,63 грн., з яких заборгованість за основним боргом становить 7736,77 грн., заборгованість за відсотками становить 13506,86 грн. (а.с. 16).

07 липня 2023 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 07072023, відповідно до положень якого АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло права вимоги та в їх оплату зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк». Права вимоги які АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за цим договором відступаються в розмірі заборгованості боржників перед банком та визначені в Реєстрах боржників (а.с. 24-25).

Встановлено, що на підтвердження переходу права власності до ТОВ «ФК «ЄАПБ» до матеріалів справи надано витяг з Реєстру боржників № 4 до договору факторингу № 07072023 від 07 липня 2023 року в сумі 21243,63 гривень, з яких:

- за кредитним договором № С03.199.74602 від 15 травня 2017 року, в розмірі 212443,63 грн., з яких заборгованість за основним боргом становить 7736,77 грн., заборгованість за відсотками становить 13506,86 грн. (а.с. 26).

Варто звернути увагу, що витяг з реєстру боржників до договору факторингу від 07.07.2023, сформований позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», не містить підписів АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», не містить будь-яких посилань на первинні документи, які б підтверджували розмір заборгованості, яку відступає первісний кредитор, що суперечить п. 2.2. договору факторингу: «Права Вимоги, які Клієнт відступає Фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі Заборгованості Боржників перед Клієнтом, та визначені в Реєстрі Боржників, що підписуються Сторонами, у паперовому вигляді в день укладення цього Договору…»

Оскільки зазначений витяг не підписаний фактором та клієнтом, суд не може розцінювати такий витяг як належний доказ того, що саме у такому вигляді був укладений та погоджений реєстр боржників до цього з договору факторингу.

Крім того, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2020 в справі № 703/3063/18.

Щодо розміру заборгованості, яку позивач просить стягнути з ОСОБА_2 , суд виходить з наступного.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 ЦК України).

Між тим, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника.

В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 № 6-16цс15.

Через що суд не може покласти в основу рішення у справі зазначені вище розрахунки заборгованості, оскільки з них не можливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Тобто, надані позивачем розрахунки не є належним доказом суми заборгованості, в розумінні положень ч.1 ст. 77 ЦПК України.

Верховний Суд відзначає, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц).

Отже, виписки з особових рахунків є документом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору, позики або надання фінансової допомоги тощо.

Так, разом з позовом позивачем надано виписки про рух коштів відповідача по особовим рахункам (а.с. 17-23).

Між тим подана виписка по особовому рахунку відповідача не відповідає вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018, оскільки за ними не можливо спостерігати рух коштів по рахунку, а з урахуванням відсутності належних первинних документів про видачу кредитних коштів у розмірах, встановлених відповідними договорами, такі виписки не можуть встановлювати обставини передачі кредитних коштів позичальнику.

Крім того, варто звернути увагу, що подані виписки по особових рахунках містять інформацію про погашення кредиту ОСОБА_1 , про списання комісії за обслуговування рахунку, штрафів за прострочений кредит, стягнення коштів на погашення простроченої кредитної заборгованості, сплату процентів.

Ця з виписка містить посилання на наявність додаткової угоди до Договору С03.199.74602, яка не подана позивачем до справи.

В той же час, розрахунок заборгованості за кредитним договором не містить інформації про погашення заборгованості за кредитними договорами, про нарахування комісії банку.

Встановивши, що на підтвердження наявності в особи заборгованості за кредитним договором було надано лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду, а так само без наявності належних доказів про перерахування відповідачеві певної суми за конкретними кредитними договорами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача боргу за спірним кредитним договором.

Відповідний правовий висновок міститься в Постанові Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 01.02.2023 № 199/7014/20 (61-17825св21)

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У відповідності до ч.2 ст. 1083 ЦК України якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 1.10 кредитного договору, до переліку послуг банку з обслуговування кредиту входять:

- надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;

- надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника;

- опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Між тим, не дивлячись на наведений вище перелік послуг, за які банк бере на себе повноваження стягувати додаткову плату у вигляді комісійної винагороди, позивачем не надано жодних доказів що б свідчили про отримання відповідачем зазначеного вище переліку послуг.

Не дивлячись на те, що позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача на свою користь комісії, позивачем не доведено правомірність списання комісії, яка відображена у виписках по особовим рахункам, що також впливає не неможливість самостійного здійснення розрахунку заборгованості.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на обставини справи, (зокрема, розмір кредиту та процентів), розмір комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови кредитного договору є несправедливими. До того ж, наданий представником позивача розрахунок заборгованості за кредитним договором не підтверджено первинними документами, що оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Отже за обставин викладених вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 21243,63 гривень не підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи, що суд відмовив у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 212, 263, 265, 274, 280 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у задоволені позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», , місце реєстрації: вул. Симона Петлюри, буд 30, м. Київ, 01032.

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Сорока О.В.