Дата документу 24.02.2025 Справа № 333/6253/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/6253/24 Головуючий у першій інстанції: Круглікова А.В. Провадження № 22-ц/807/343/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулось до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 1319-5903.

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що 21.12.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1319-5903 шляхом накладення відповідачем електронного підпису - одноразового ідентифікатору (пароля), на виконання умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 15 000 грн. строком на 300 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом. Крім того, 27.12.2023 сторонами підписано додаткову угоду до вказаного договору, на виконання умов якої відповідач отримав додаткові кошти у виді кредиту в сумі 3000 грн. Як вказує позивач, свої зобов`язання за кредитним договором ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» виконало повністю та належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти, однак відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав.

У зв`язку з чим, позивач просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача 18 000 грн. основного боргу по кредиту та 66 285 грн. заборгованості по нарахованим відсоткам.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн. за тілом кредиту, 66 285 (шістесят шість тисяч двісті вісімдесят п`ять) грн. за відсотками та 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме в`язко до уваги докази, які на думку скаржника є неналежними, не застосовано норми закріплені в Законі України «Про захист прав споживачів».

08 січня 2025 року від представника ТОВ «Укр Кредит Фінанс» - Шевченко В.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволеню, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21.12.2023 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1319-5903, за умовами якого (п. 2.2. договору) Кредитодавець зобов`язався відкрити кредитну лінію для Позичальника шляхом надання позичальнику кредиту на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб Позичальника, а Позичальник зобов`язався повернути кредит не пізніше останнього дня строку кредитування та сплатити нараховані Кредитодавцем проценти за користування кредитом у порядку, передбаченому цим договором.

За змістом п. 2.3. договору про відкриття кредитної лінії № 1319-5903, для мінімізації загальних витрат Позичальника за кредитом Кредитодавець рекомендує Позичальнику здійснити повне погашення кредиту не пізніше останнього дня першого базового періоду строку кредитування згідно з наступного розрахунку:

дата видачі кредиту 21.12.2023; останній календарний день першого базового періоду 03.01.2024; сума кредиту 15 000 грн.; нараховані проценти за користування кредитом 4 725 грн.; разом до сплати 19 725 грн.

ОСОБА_1 відповідно до умов п. 3.2. укладеного договору про відкриття кредитної лінії № 1319-5903 надав Кредитодавцю (позивачу) інформацію щодо бажання отримати кредит шляхом заповнення на веб-сайті Кредитодавця усіх граф відповідної форми «Паспорту споживчого кредиту Інформація, що надається споживачу для укладення договору про споживчий кредит», із зазначенням повних, точних та достовірних особистих даних, заповнення яких передбачено відповідною сторінкою веб-сайту ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та які необхідні для укладення цього договору.

Умовами п. 3.5. договору про відкриття кредитної лінії № 1319-5903 сторони узгодили, що ідентифікація та верифікація Позичальника здійснюється згідно з Правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) продукту «CreditKasa» та в один із способів, визначених нормативно-правовим актом Національного банку України.

Відповідно до п.4.8 базовий період користування кредитом складає 14 календарних днів.

Сплату процентів за користування кредитом позичальник зобов`язаний здійснювати не пізніше останнього дня кожного базового періоду (п.4.9 договору).

Стандартна процентна ставка становить 3,00 % (п.4.10).

27.12.2023 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено додаткову угоду до договору про відкриття кредитної лінії від 21.12.2023 № 1319-5903, за умовами якої Кредитодавець зобов`язався надати Позичальнику у кредит додаткові грошові кошти в сумі 3000 грн. шляхом безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок Позичальника шляхом використання вказаних позичальником у цій додатковій угоді реквізитів електронного платіжного засобу.

На дату укладення цієї додаткової угоди сума неповернутого кредиту та несплачені проценти вносяться до графіку платежів за договором (Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки відповідно до Методики Національного банку України), що є додатком до цієї додаткової угоди. Після укладення цієї додаткової угоди Позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти за користування кредитом відповідно до графіку платежів за договором, що є додатком до цієї додаткової угоди (п. 2.6 додаткової угоди).

Умовами п. 3 додаткової угоди до договору про відкриття кредитної лінії від 21.12.2023 № 1319-5903 сторони погодили, що після укладення цієї додаткової угоди та надання додаткових грошових коштів у кредит будуть змінені умови кредитування за договором:

-сума неповернутого кредиту становить 18 000 грн.;

-кількість днів користування кредитом, що залишається після укладення цієї додаткової угоди становить 294 календарних днів;

-орієнтовна реальна річна процента ставка за час з моменту укладення цієї додаткової угоди до моменту закінчення строку кредитування 4 075 335процентів;

-орієнтовна загальна вартість наданого кредиту за час з моменту укладення цієї додаткової угоди до моменту закінчення строку кредитування: 179 460 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та достатніми доказами підтверджено наявність правових підстав для стягнення заборгованості з відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису

одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Отже, без здійснення вказаних дій (введення одноразового паролю) кредитний договір не був би укладений сторонами.

Відповідач не оспорює факт укладання кредитного договору та отримання від позивача грошових коштів.

Окрім цього, факт отримання грошових коштів відповідачем від позивача в розмірі 15 000,00 грн та 3 000,00 грн підтверджується довідкою АТ КБ «Приват Банк» про перерахування ТОВ «Укр Кредит Фінанс» через систему LiqPay 21.12.2023 року та 27.12.2023 року сум кредиту на номер картки НОМЕР_1 , яка вказана в реквізитах позичальника (п.12 договору) (а.с.15-16).

Як вже зазначалось, відповідно до п. 4.10. укладеного кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 3,00 %.

Отже, колегія суддів вважає встановленим існування між сторонами кредитних правовідносин, узгодженість процентної ставки.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо не ознайомлення відповідача з умовами договору, оскільки відповідач, підписуючи 21.12.2023 року електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1319-5903 ознайомлювався з умовами цього договору в повному обсязі.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору.

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Підписуючи 21.12.2023 року електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1319-5903 відповідач погодився з усіма пунктами цього договору та взяв на себе низку зобов`язань, які в подальшому не виконав.

Щодо посилань представника апелянта про недотримання при укладенні договору позивачем Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів зазначає наступне.

Договірні правовідносини, які виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг підпадають під дію частини першої статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року N 1023-XII "Про захист прав споживачів" .

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону N 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі N 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у свої постанові від 03.07.2019 № 342/180/17-ц зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Колегія суддів звертає увагу, що зазначені норми законодавства застосовуються у випадку укладення кредитногго договору між фізичною особою та банківською установою, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг.

Спірні правовідносини в поточній цивільній справі виникли в наслідок укладення електронного Договору про відкриття кредитної лінії № 1319-5903 від 21.12.2023 року.

Отже, безпідставними є посилання представника скаржника в апеляційній скарзі на відповідні норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Окрім цього, безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності на наданій позивачем копії Договору підпису відповідача, оскільки, як встановлено судом, договір підписано в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора.

Доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів перерахування відповідачу кредитних коштів, спростовані судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення.

Щодо тверджень апеляційної скарги про відсутність доказів заборгованості, колегія суддів вважає доцільним зазначити наступне.

У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 401/9687/12 зазначено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Матерілами справи підтверджується факт надання відповідачу грошових коштів позивачем у розмірі 18 000 гривень за Договором про відкриття кредитної лінії № 1319-5903 від 21.12.2023 року та додатковою угодою до зазнгмченого договору.

Як вже неодноразово зазначалось, відповідно до п. 4.6. укладеного кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 3,00 %.

Враховуючи викладене, матеріали справи містять належні та достатні докази, які дають можливість встановити суму заборгованості, як за тілом кредиту, так і за відсотками за його користування.

Колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги про не відповідність позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК України, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, у тому числі, відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спрору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язків досудовий порядок урегулювання спору.

Таким чином, процесуальним законом визначено обов`язок позивача надати відомості щодо вжиття/не вжиття заходів досудового врегулювання спору, саме відмості, а не докази.

На виконання вимог ч. 3 ст. 175 ЦПК України в позовній заяві зазначено, що позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору.

Таким чином зазначені твердження апеляційної скарги зводяться до самостійного тлумачення діючого законодавства та не відповідають дійсності.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм законодавства, незгоди з рішенням суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишеня без змін оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 24 лютого 2025 року.

Головуючий

Судді: