Справа № 346/563/25
Провадження № 2-з/344/2/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Атаманюк Б.М., вивчивши матеріали заяви адвоката Овсепян Кристини Адіківни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову до подання позовної заяви,-

В С Т А Н О В И В:

03 лютого 2025 року до Коломийського міськрайонного суду надійшла заява представника позивачки адвоката Овсепян Кристини Адіківни в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.02.2025 заяву передано за підсудністю до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2025, справу визначено для розгляду судді Атаманюку Б.М.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник заявника зазначає, що 05.07.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб який зареєстрований Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №414. На даний час шлюб між сторонами не розірвано. Перебуваючи в офіційно зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжям було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира була придбана 25.02.2021 р., що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 25.02.2021 р., який укладався між ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Так, як сторони по справі придбали нерухоме майно перебуваючи в офіційно зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 надала свою згоду (як дружина) на купівлю вищевказаної квартири, що підтверджується п. 15 договору купівлі-продажу. В червні 2024 року подружжя придбало автомобіль JEEP COMPASS 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , який з невідомих позивачу причин був зареєстрований на матір відповідача - ОСОБА_4 . Позивача такі дії відповідача не влаштовували (кошти спільні, а майно мами), і на цьому грунті почали виникати сварки між подружжям, щодо недовіри, відповідач в своє виправдання зазначав, що таким чином він уникає звітувань у декларації. В грудні 2024 року непорозуміння між сторонами почало набирати обертів до скандалів та звинувачень, як наслідок позивач з`їхала з спільного міста проживання (в м. Івано-Франківськ) та переїхала жити в м. Ужгород, де на даний час мешкає. Станом на сьогоднішній день, позивач має намір розірвати офіційно зареєстрований шлюб, однак насамперед вирішити питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, до якого позивач не має доступу через зміну замків відповідачем. Відсутність доступу до спільного помешкання позбавляє позивача забрати речі індивідуального користування, добровільно відповідач такі не надає.

Зважаючи на те, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_2 , але підпадає під правовий режим спільної сумісної власності подружжя, представник заявника вважає за доцільне застосувати заходи забезпечення позову, шляхом накладання арешту на нерухоме майно та встановлення ОСОБА_2 заборони відчуження належної йому квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 153 ЦПК України, суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Як вбачається із заяви, ОСОБА_1 звертаючись з заявою про забезпечення позову, просить накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана ОСОБА_2 , перебуваючи в офіційно зареєстрованому шлюбі із нею, заборонивши вчиняти дії щодо вказаного майна.

З матеріалів заяви судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_1 05 липня 2017 року (а.с.9).

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.02.2021 р., який укладався між ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Таким чином, об`єкт нерухомості придбано під час перебування сторін у шлюбі.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 65 СК України дружина,чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З огляду на вищевикладені норми Закону щодо презумпції спільності майна набутого у зареєстрованому шлюбі та обов`язковості наявності нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя щодо укладання договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, суд приходить до висновку, що ані позивач, а ні відповідач не зможуть без згоди один одного вчинити дії по відчуженню спірного майна до розгляду судом справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 по справі № 554/1893/17, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, суд не вбачає з поданої заяви та долучених до неї письмових доказів наявність реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача та ймовірність ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову при невжитті таких заходів, оскільки не існує очевидних ризиків порушення прав позивача, що є підставою для відмови у заяві про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149-153,259,260,353 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви адвоката Овсепян Кристини Адіківни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Богдан АТАМАНЮК