Справа № 570/4734/24
Номер провадження 2/570/252/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2025 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області в особі судді Гладишевої Х.В.,

за участю секретаря судових засідань Ганцева В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки,-

в с т а н о в и в :

11 вересня 2024 року до Рівненського районного суду Рівненської області звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі відповідач, ОСОБА_2 ), в якій просить суд: визнати за ОСОБА_1 право власності на 48,36/100 частин земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0758 га кадастровий номер :01:001:0630, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст заяв по суті справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що ухвалою Рівненського районного суду від 13.10.2003 у справі №2-46 2003 рік затверджено мирову угоду, відповідно до умов якої ОСОБА_1 у власність перейшло 48,36/100 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 . Зазначила, що іншим співвласником будинку з розміром частки 51,64/100 була ОСОБА_3 . Земельна ділянка площею 0,0758 га, на якій розташований вищезазначений житловий будинок, має кадастровий номер :01:001:0630, та була передана у приватну власність ОСОБА_3 на підставі рішення Квасилівської селищної ради від 30.08.1996 №145. Позивач після затвердження мирової угоди зареєструвала право власності на будинок, а питання щодо права власності на земельну ділянку, на якій розташований її будинок на даний час не вирішено, тому позивач звернулась до суду.

Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23 вересня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання з участю учасників справи.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці підготовче засідання 29 жовтня 2024 року відкладено на 30 грудня 2024 року.

30 грудня 2024 року підготовче засідання відкладено на 27 січня 2025 року у зв`язку з неявкою відповідача.

Підготовче засідання 27 січня 2025 року відкладено на 21 лютого 2025 року, у зв`язку з поданням відповідачем заяви про відкладення.

У підготовче засідання 21 лютого 2025 року сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Проте, від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила суд задоволити.

Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила суд задоволити.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України підготовче засідання проведено у відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2003 року у справі №2-46 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння ухвалено затвердити морову угоду у справі про наступне:

1. У власність ОСОБА_1 переходить частина будинковолодіння АДРЕСА_1 , що позначена на поповерховому плані наступними числами: 1-6 - жила кімната площею 18,2 м2; 1-8 - жила кімната площею 9,3 м2; 1-7 - кухня площею 8.6 м2: 1-9 - веранда площею 6,7 м2; погріб «Пг/а І»; вхідні сходи «а2» ; сарай-літня кухня «Е» сарай «е» навіс «Г» септик «С» вбиральня «Ж»; душева «3»; частина огорожі з воротами «2; замощення І, що становить 48,36% від всього будинковолодіння, вартістю 12284, 41 грн.

2. У власність ОСОБА_1 переходить 350 м2 земельної ділянки, на якій розташована її частка будинковолодіння та прилегла територія.

3. ОСОБА_1 своїми силами, засобами і коштами влаштовує перегородку в приміщенні 1-6, що межує з приміщенням 1-5, та відновлює дверний прохід з влаштуванням дверей із приміщення 1-5 в приміщення 1-2.

4. ОСОБА_1 сплачує ОСОБА_3 в строк до 20 жовтня 2003 року в порядку компенсації 3000 грн.

5. ОСОБА_3 не перешкоджає ОСОБА_1 володіти, користуватися та розпоряджатися вищеперерахованою часткою будинковолодіння і земельної ділянки.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2494979 від 05.01.2004 право приватної власності ОСОБА_1 на домоволодіння, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 29.12.2003, на підставі ухвали Рівненського районного суду Рівненської області.

Відповідно до Державного акту на право власності на землю виданого на підставі рішення Квасиліської селищної ради народних депутатів від 30.08.1996 №145 передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,076 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Так, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, №387401335 від 18.07.2024 вбачається, що одноособовим власником земельної ділянки площею 0,0758 га з кадастровим номером :51:000:0769 є ОСОБА_2 . Разом з тим, в інформаційній довідці зазначено, шо право власності зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер:1365, виданого 30.12.2021 приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дацюк С.Г.

Отже, судом встановлено, що вся земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0758 га кадастровий номер :01:001:0630 перебуває у приватній власності відповідача, якому належить лише частина будинковолодіння, яке розташоване на цій ділянці.

За таких обставин, з метою захистити своє право на належну йому земельну ділянку, яку якої було передано у власність іншій особі, позивач змушений звернутися до суду із даним позовом.

Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування.

Згідно із ст. 2 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Як визначено ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст.317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Відповідно до ч.1 ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.120 Земельного кодексу України (далі ЗК України) у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Разом з тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість.

Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Згідно ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником 48,36/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Земельне та цивільне законодавство передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що фактично з переходом до позивача права власності на 48,36/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до неї перейшло право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання заОСОБА_1 права власності на 48,36/100 частин земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0758 га кадастровий номер :01:001:0630, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ґрунтується на нормах діючого законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Позивач не заявила про те, щоб понесені нею судові витрати були стягнуті з відповідача на її користь. Адже кожна із сторін має право розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. І в даному випадку позивач не бажає відшкодовувати понесені нею судові витрати. А суд не може прийняти рішення, вийшовши за межі волі позивача. Таким чином. понесені позивачем судові витрати залишаються покладеними на неї.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки- задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 48,36/100 частин земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0758 га кадастровий номер :01:001:0630, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 26 лютого 2025 року.

Суддя Гладишева Х.В.

Суддя Гладишева Х.В.