Справа № 129/1343/24
Провадження № 22-ц/801/331/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 рокуСправа № 129/1343/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Стадника І.М., Шемети Т.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 12 листопада 2024 року, ухвалене суддею Бондарук О.П. в смт Теплик, повне рішення складено 21 листопада 2024 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» про розірвання договору оренди землі,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила:

- розірвати договір оренди землі від 01 липня 2011 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0068, загальною площею 3,7741 га, який укладений між ОСОБА_2 та СВК «Нива», право оренди на підставі якого було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іншого речового права, номер запису про інше речове право 38857759 від 28 вересня 2015 року;

- зобов`язати СВ «Нива» передати їй, ОСОБА_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :03:004:0068, загальною площею 3,7741 га.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що відповідно до договору оренди землі від 01 липня 2011 року, укладеного між ОСОБА_2 та СВК «Нива», відповідачу була передана в оренду вказана вище земельна ділянка строком на п`ять років. Відповідно до додаткової угоди №1 від 26 серпня 2015 року, строк дії договору було встановлено до 31 грудня 2025 року.

ОСОБА_1 стала власницею земельної ділянки площею 3,7741 га з кадастровим номером :03:004:0068 на підставі договору дарування №1323 від 07 грудня 2022 року.

Відповідно до п. 40 договору оренди землі, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору.

У зв`язку з цим, позивачем на адресу відповідача було направлено лист-повідомлення від 28 грудня 2022 року з додатковою угодою №2 від 28 грудня 2022 року, в якому вона просила на підставі п. 38 договору розірвати договір за взаємною згодою сторін, шляхом підписання додаткової угоди, доданої до даного листа-повідомлення.

Відповідачем було надіслано відповідь №21 від 26 січня 2023 року, у якій він повідомив, що відмовляється підписати надіслану ОСОБА_1 додаткову угоду про припинення договору та надіслав свою додаткову угоду №2 від 26 січня 2023 року, відповідно до якої запропонував внести зміни до договору оренди землі, де серед іншого, змінити редакцію п. 40, виклавши її в новій редакції, за якою перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Оскільки відповідач категорично відмовляється припинити договір за взаємною згодою сторін, позивачка звернулася до суду із вказаним позовом.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 12 листопада 2024 року позов задоволено.

Розірвано договір оренди землі, укладений 01 липня 2011 року між ОСОБА_2 та СВК «Нива», на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іншого речового права було зареєстровано право оренди, номер запису про інше речове право 38257759 від 28 вересня 2015 року.

Зобов`язано СВК «Нива» після набрання рішенням законної сили повернути у користування ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:004:0068, загальною площею 3,7741 га.

Стягнуто з СВК «Нива» на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, СВК «Нива» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку для орендодавця цієї земельної ділянки не є само по собі безумовним правоприпиняючим юридичним фактом, а вказує на відповідну зміну обставин у договірних правовідносинах у зв`язку з таким переходом, порівняно з тими обставинами, за яких укладався договір оренди. Судом неправильно застосовано ч. 2 ст. 651 ЦК України. Право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов не є тотожнім праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи встановив, що сторони договору оренди землі від 01 липня 2011 року, скориставшись принципом свободи договору, за згодою між собою передбачили у пункті 40 цього договору умову про те, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору. Суд вважав, що при укладенні договору оренди з відповідачем досягнуто згоди з усіх істотних умов, в тому числі, й підстав розірвання при зміні власника земельної ділянки, а відмова у розірванні спірного правочину суперечитиме його умовам.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, оскільки до ОСОБА_1 , як обдарованої, від орендодавця ОСОБА_2 перейшло право власності на передану в оренду СВК «Нива» земельну ділянку з кадастровим номером :03:004:0068, загальною площею 3,7741 га, а тому у позивачки існують усі законні підстави вимагати розірвання договору оренди землі від 01 липня 2011 року в судовому порядку.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального права та зроблені з урахуванням обставин даної справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 липня 2011 року між ОСОБА_2 та СВК «Нива» в особі голови Долиняного В.М. було укладено договір оренди землі, за умовами якого в оренду передано земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 3,75 га, яка знаходиться на території Гранівської сільської ради. Договір оренди землі зареєстровано у відділі Держкомзему Гайсинського району, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26 грудня 2011 року за №02015 (а.с.10-11).

Зазначений договір відповідно до пункту 8 укладено терміном на п`ять років. Після закінчення строку договору оренди орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (а.с. 10).

26 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та СВК «Нива» укладено додаткову угоду №1 до договору оренди землі від 01 липня 2011 року, якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2025 року (а.с.12).

На підставі договору дарування земельної ділянки від 07 грудня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Кобилянською О.А., право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:004:0068, загальною площею 3,7741 га, перейшло до ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 07 грудня 2022 року вчинено запис №48663293 (а.с 6-8).

28 грудня 2022 року позивачка звернулася з повідомленням до відповідача, в якому зазначила, що вона являється власницею земельної ділянки з кадастровим номером :03:004:0068, загальною площею 3,7741 га, та з посиланням на пункти 38, 40 договору оренди землі, укладеного між попереднім власником та СВК «Нива», просила розірвати договір за взаємною згодою сторін, шляхом підписання додаткової угоди №2 від 28 грудня 2022 року, яку додала до даного листа-повідомлення (а.с.13).

На лист-повідомлення ОСОБА_1 відповідач надіслав їй відповідь, у якій зазначив, що ознайомлений з договором дарування земельної ділянки від 07 грудня 2022 року, однак, строк дії договору оренди земельної ділянки закінчується 31 грудня 2025 року, а тому СВК «Нива» не погоджується на підписання запропонованої нею додаткової угоди №2 про дострокове розірвання договору оренди та запропонувало позивачці на підпис Додаткову угоду №2 від 26 січня 2023 року (а.с. 9, 13).

ОСОБА_1 , зважаючи на те, що до неї на підставі договору дарування перейшло право власності на земельну ділянку, яка перебуває в оренді СВК «Нива», що в розумінні пункту 40 договору оренди землі від 01 липня 2011 року є підставою для його розірвання, та беручи до уваги небажання відповідача розривати договір в добровільному поярку, звернулася до суду із позовом про розірвання договору оренди землі.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинні на момент виникнення спірних правовідносин), яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, крім істотного його порушення, відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Частинами третьою та четвертою статті 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Згідно з пунктом 40 договору оренди землі, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни або розірвання договору.

У даній справі умовами договору передбачена можливість його розірвання на вимогу однієї із сторін та визначені підстави для такого розірвання. Положення пункту 40 договору були погоджені сторонами на власний розсуд, не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, не змінені та не визнані недійсними, а тому є обов`язковими для виконання сторонами правочину.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при укладенні спірного договору оренди землі сторони погодили у пункті 40 таку підставу його розірвання, як перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи.

Позивачка є новим власником земельної ділянки, а перехід до неї права власності на земельну ділянку відбувся відповідно до вимог закону.

Встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильність вирішення спору, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спірний договір оренди земельної ділянки підлягає розірванню, оскільки до ОСОБА_1 , як нового власника, перейшло право власності на передану в оренду СВК «Нива» земельну ділянку та вона вимагає його розірвання.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені Верховним Судом в постановах: від 21 червня 2018 року в справі № 624/210/17, від 08 квітня 2019 року в справі № 624/99/17-ц, від 16 жовтня 2019 року в справі № 624/678/16-ц, від 10 лютого 2022 року в справі № 550/1061/19-ц, від 09 жовтня 2024 року в справі № 689/1478/23.

Посилання СВК «Нива» в апеляційній скарзі на те, що орендодавець добросовісно виконував і продовжує виконувати свої обов`язки за договором не заслуговують на увагу, оскільки право орендодавця вимагати розірвання договору оренди землі на підставі пункту 40 виникло при зміні власника орендованої земельної ділянки і є погодженою між сторонами договору умовою, яка не суперечить положенням чинного законодавства та, відповідно до статті 629 ЦК України, є обов`язковою для виконання сторонами.

Позивачка, як новий власник земельної ділянки, фактично реалізовує своє право на розірвання договору за наявності підстав, прямо визначених умовами укладеного договору між попереднім власником земельної ділянки та орендарем.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нива» залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 12 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді І.М. Стадник

Т.М. Шемета