КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/11817/24

27 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Мазура Ю.Ю. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факт набуття статаусу одинокого батька з 12.09.20019 року у відношенні його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування заявлених вимог зазначав, що він є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначив, що ані на час народження дитини, ані на теперішній час він у шлюбі не перебував. Після народження ОСОБА_3 ОСОБА_1 з її матір`ю припинили стосунки. Мати не забрала ОСОБА_3 з пологового будинку. Це зробив ОСОБА_1 , як її батько. Таким чином, з 12.09.2019 року настали всі умови, передбачені абз. 2 ч. 2 ст. 143 СК України, передбачені для набуття статусу одинокого батька.

З огляду на вище викладене просив суд встановити факт набуття статусу одинокого батька з 12.09.2019 року у відношенні його малолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 30 вересня 2024 року заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 143 Сімейного Кодексу України, батько, який не перебуває у шлюбі з матір`ю дитини, батьківство якого визначено у свідоцтві про народження дитини, зобов`язаний за повідомленням служби у справах дітей, що здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, забрати дитину для утримання та виховання з пологового будинку, якщо цього не зробила мати дитини. У разі якщо батько не перебуває у шлюбі, він набуває статусу одинокого батька.

Вважає, що саме в такий передбачений законом спосіб заявник набув статусу одинокого батька, але судом це питання в ході розгляду справи досліджено не було та у тексті рішення не згадується.

Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що встановлення статусу одинокого батька належить виключно до компетенції відповідних місцевих органів, які мають повноваження розглядати такі заяви. Разом з цим, у суду відсутні повноваження щодо встановлення факту набуття статусу одинокого батька.

Вказує на те, що не існує жодного органу, який може встановити статус одинокого батька, а суд мав би вказати нормативний акт, яким це передбачено.

В судове засідання з`явився представник заявника ОСОБА_1 адвокат Осадчий Павло Юрійович, який підтримав доводи апеляції та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 24.07.2016 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 527.

У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначено: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 .

КНП «Перинатальний центр м. Києва» 20.04.2021 року видав довідку № 061/210-652, в якій зазначено, що не перебуваючи у шлюбі з матір`ю дитини, ОСОБА_1 вказаний батьком у свідоцтві про народження дитини, відповідно до ст. 143 СК України, забрав дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для утримання та виховання з Перинатального центру м. Києва 12.09.2019 року.

Як зазначено заявником, ані на час народження ОСОБА_3 , ані на теперішній час він у шлюбі не перебував.

В подальшому місце проживання дитини зареєстровано разом з ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями довідок про реєстрацію місця проживання особи № 41582933 від 29.07.2019 року - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме з 29.07.2019 року по теперішній час та довідки № 39843074 від 22.05.2019 року - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме з 22.05.2019 року по теперішній час.

Згідно Розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 139 від 13.06.2022 року «Про визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 » визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком - ОСОБА_1 .

Заявник зазначає, що мати дитини зареєстрована за іншою адресою, виїхала до Ірландії та наразі проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.08.2022 року у справі № 752/8313/22 визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_1 .

У серпні 2024 Служба у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації надала до суду клопотання, в якому зазначили, що відповідно до проведеної роботи Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації у 2022 році щодо визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_6 , 2020 р.н. та ОСОБА_3 , 2019 р.н. встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у шлюбі та спільно не проживали. Мають малолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2019 р.н. та ОСОБА_6 2020 р.н.,

Діти з народження проживають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

24.05.2022 року у рамках розгляду звернення ОСОБА_1 про визначення місця проживання та 21.08.2024 року в рамках проведення роботи щодо встановлення факту набуття статусу одинокого батька ОСОБА_1 працівниками Служби проведено обстеження умов проживання за вищевказаною адресою та з`ясовано, що умови для проживання та виховання малолітніх дітей створено належним чином. Для дітей виділено окрему кімнату. Наявні окремі спальні місце, шафа для одягу, стіл для навчання. Наявні дитячі речі, одяг, іграшки відповідно до віку, статі та сезону.

Службою встановлено, що ОСОБА_1 , забрав дитину ОСОБА_3 , 2019 р.н. для утримання та виховання з перетинального центру міста Києва. Мати не забрала дитину з пологового будинку.

Розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.06.2022 року №139 визначено місце проживання ОСОБА_3 , 2019 р.н. та ОСОБА_6 2020 р.н. разом з батьком - ОСОБА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23.08.2022 року у справі № 752/8313/22 визначено місце проживання ОСОБА_3 , 2019 р.н. та ОСОБА_6 2020 р.н. разом з батьком.

Під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дітей, та зазначеної справи про встановлення факту набуття статусу одинокого батька ОСОБА_1 , Службою встановлено, що ОСОБА_3 , 2019 р.н. та ОСОБА_6 2020 р.н. з народження перебувають на одноособовому утриманні та вихованні батька, ОСОБА_1 . Мати участі у вихованні та утриманні дітей не приймає.

Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації зазначила, що підтримує заяву ОСОБА_1 , подану в порядку окремого провадження, щодо встановлення факту набуття ним статусу одинокого батька.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції посилався на те, що документами, які можуть підтвердити самостійне утримання дитини без участі матері: рішення суду про позбавлення батьківських прав; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією; довідка зі школи (садочку) про те, що мати не бере участі у вихованні дитини, проте заявником такі докази надано не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст.19 ЦПК України).

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.7 ст.19 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч.1 ст.315 ЦПК України).

Разом з тим, ч.2 ст.315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В п.1 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року №15 (далі по тексту -Постанова №5) судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц вказано, що «в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але йому в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови). Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. […] Якщо при розгляді заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, визначено, що існує спір про право і справа має розглядатися за правилами того судочинства, за яким подано цю заяву, проте в порядку позовного провадження, то суд залишає заяву без розгляду. У випадку якщо справа підлягає розгляду в порядку іншого судочинства, ніж подано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, то суд відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі, якщо провадження у справі було відкрито».

Вимоги до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, поданої у порядку окремого провадження, встановлені у ст.318 ЦПК України, згідно з якою у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України Про охорону дитинства від 26.04.2001 р. №2402-ІІІ, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України Про охорону дитинства визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України Про охорону дитинства дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1 4 ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 5 ст.157 Сімейного кодексу України визначено перелік питань, які можуть вирішуватися одним із батьків, з яким за рішенням суду визначено місце проживання дитини.

Так, з огляду на зміст п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти є підставою для позбавлення батьківських прав.

Таким чином, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Беручи до уваги, що проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини. Отже, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини із батьком, не можуть розцінюватися як набуття статусу одинокого батька.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що проживання матері дитини в іншій країні, самі по собі не свідчать що мати не приймає участь у вихованні та забезпеченні дитини, та не позбавляє права дитини перебувати також разом із матір`ю.

У пунктах 50, 51 постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №822/2446/17 зазначено, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, а тому можливо застосувати аналогію поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 року №693 визначений порядок встановлення статусу «одинокий батько» на підставі: свідоцтва про смерть матері; рішення суду про позбавлення матері батьківських прав; рішення суду про визнання матері безвісно відсутньою або оголошеною померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

З викладеного вбачається, що заявником не надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх доводів.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 143 Сімейного Кодексу України, батько, який не перебуває у шлюбі з матір`ю дитини, батьківство якого визначено у свідоцтві про народження дитини, зобов`язаний за повідомленням служби у справах дітей, що здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, забрати дитину для утримання та виховання з пологового будинку, якщо цього не зробила мати дитини. У разі якщо батько не перебуває у шлюбі, він набуває статусу одинокого батька. Вважає, що саме в такий передбачений законом спосіб заявник набув статусу одинокого батька, але судом це питання в ході розгляду справи досліджено не було та у тексті рішення не згадується, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

В рішенні суду першої інстанції зазначено, що заявником не надано доказів, які можуть підтвердити самостійне утримання дитини без участі матері, а саме : рішення суду про позбавлення батьківських прав; акт, складений соціально-побутовою комісією; довідка зі школи (садочку) про те, що мати не бере участі у вихованні дитини.

При цьому, за наявності зазначених документів, передбачено звернення до органів соціального захисту населення за місцем проживання для оформлення статусу батька-одинака, тобто визначений інший порядк встановлення такого факту та набуття статусу.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року у залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2025 року

Головуючий: Судді: