Справа № 348/1401/24
Провадження № 22-ц/4808/199/25
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Гудяк Х. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2024 року у складі судді Міськевич О. Я., ухвалене у м. Надвірна Івано-Франківської області, повний текст якого складено 15 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Делятинської селищної ради про визнання права на транспортний засіб за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 та Делятинської селищної ради про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з лютого 2018 року і по даний час вона фактично володіє вантажопасажирським автомобілем марки Mercedes-Benz 814, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , шасі № НОМЕР_3 , рік виготовлення 1990, об`єм двигуна 3972, № двигуна НОМЕР_4 , білого кольору, за який вона оплатила ОСОБА_2 значну грошову суму в лютому місяці 2018 року. Зазначала, що у неї з відповідачкою була домовленість про те, що остання оформить на неї право власності через деякий час, оскільки виїжджала за межі держави.

Посилаючись на те, що станом на час подачі позову право власності на автомобіль залишається за ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 просила припинити право власності ОСОБА_2 на вантажопасажирський автомобіль марки Mercedes-Benz 814, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , реєстраційний № НОМЕР_2 , шасі № НОМЕР_3 , 1990 року виготовлення, об`єм двигуна 3972, № двигуна НОМЕР_4 , білого кольору, а також визнати за нею право власності на вказаний автомобіль за набувальною давністю.

Заочним рішенням Надвірнянського районного суду від 06 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Делятинської селищної ради про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Позивачка зазначає, що судом першої інстанції було залишено поза увагою акт обстеження матеріально-побутових умов депутата Делятинської селищної ради від 12 березня 2024 року, який підтверджує факт користування нею спірним автомобілем більше 5 років.

Крім того, на думку скаржниці, судом не було дано належної правової оцінки показам свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили користування нею автомобілем Mercedes-Benz 814 більше 5 років.

Також ОСОБА_1 вважає, що суд при ухваленні рішення повинен був врахувати висновки касаційної інстанції у подібних спорах, зокрема висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі №740/3305/20, Верховного Суду України від 06 вересня 2018 року у справі №205/1178/16-ц щодо застосування ст. 344 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк відповідачами ОСОБА_2 та Делятинською селищною радою не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідачі в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовою повісткою та за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Зварищука В. В., який просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновків, що позивачці ОСОБА_1 було достеменно відомо хто є власником спірного майна, а тому відсутні підстави для набуття права власності за набувальною давністю. Також суд зазначив, що не вправі замінити собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на майно та визнати на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне.

З цими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що власником автомобіля марки Mercedes-Benz 814, реєстраційний № НОМЕР_2 , шасі № НОМЕР_3 , 1990 року виготовлення, з об`ємом двигуна 3972 см3, № двигуна НОМЕР_4 , білого кольору є відповідачка ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 (а.с. 5).

Вартість зазначеного автомобіля згідно звіту про оцінку майна складає 194 640 грн (а.с. 20-40).

Також з пояснень у судовому засіданні представника позивача судом першої інстанції встановлено, що вказаний транспортний засіб придбаний у відповідачки ОСОБА_2 в лютому місяці 2018 року.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов позивача ОСОБА_1 , складеного депутатом Делятинської селищної ради від 12 березня 2024 року ОСОБА_1 володіє вантажопасажирським автомобілем марки Mercedes-Benz 814, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , реєстраційний №СЕ 92 43 АО більше 5 років. (а.с. 8).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до вимог ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добро совісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років, для рухомого п`ять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Таким чином, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що відсутні умови, передбачені статтею 344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю, обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Представник позивачки в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що спірний автомобіль фактично був придбаний у відповідачки та позивачка користується ним на підставі техпаспорту. Таким чином доводи скарги про неналежну оцінку судом акту обстеження матеріально-побутових умов депутата Делятинської селищної ради від 12 березня 2024 року та показів свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є безпідставними та правового значення для справи не мають, оскільки позивачка знала або повинна була знати про неправомірність заволодіння автомобілем, відтак незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, вона не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом першої інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2025 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

Є. Є. Мальцева