Єдиний унікальний номер справи № 367/889/24
Провадження №22-ц/824/2847/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування) про визнання переміщення та утримування дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування) про визнання переміщення та утримування дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року відкрито спрощене провадження у справі.

15.07.2024 року від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про зупинення провадження у справі, оскільки в провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Виконавчий комітет Бучанської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів (справа: № 367/6794/23 суддя: М.П. Одарюк). У даному позові заявлена позовна вимога про визначення місця проживання дитини з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані обставини мають істотне значення для правильного вирішення даного спору, так як їх неврахування може вплинути на права та обов`язки сторін у справі та матимуть істотне значення для правильного вирішення для даної справи.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про зупинення розгляду справи задоволено; зупинено провадження у цивільній справі № 367/889/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування) про визнання переміщення та утримування дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, 25 вересня 2024 року позивач ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, вказує, що суд помилково дійшов висновку про зупинення провадження, просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Свої доводи обґрунтовував тим, що вимоги позивача, а саме визнання переміщення та утримання дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання, розглядається на підставі положень Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі Конвенція 1980 року). Зупинення провадження у справі судом першої інстанції є незаконним та прямим порушенням положень Конвенції, та, як наслідок, матеріального права та міжнародних зобов`язань, які були взяті на себе Україною як державою-учасницею багатостороннього договору, згоду на обов`язковість якого було надано Верховною Радою України. Зазначав, що саме від цієї цивільної справи залежить справа про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, а факти, які мають бути встановлені в цій цивільній справі, матимуть преюдиційне значення для тієї справи, а не навпаки, як помилково вирішив суд першої інстанції. Посилається на правові висновки Верховного Суду, які прямо передбачають, що питання вирішення місця проживання дитини може бути вирішено або після повернення дитини до країни постійного проживання або у разі відмови у цьому.

21 листопада 2024 року на адресу апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила ухвалу суду першої інстанції залишити в силі, в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.

17 грудня 2024 року на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі.

Згідно положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Відповідно до положень пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства,- до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу,- до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли у іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Обґрунтовуючи необхідність зупинення провадження у справі, суд першої інстанції навів положення п. 6 ч. 1 ст. 251 та п. 5 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, вказав на існування справи № 367/6794/23 та зазначив про неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи. При цьому в чому саме полягає така неможливість, які саме обставини, необхідні для вирішення даної справи, не можуть бути встановлені в її рамках, жодним чином не мотивував. За таких умов висновки суду не були належним чином мотивовані та фактично залишилися необґрунтованими, відтак не можуть бути прийняті апеляційним судом. В свою чергу це обумовлює наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали.

Окрім наведеного, при вирішенні апеляційної скарги по суті питання колегія також зважає й на те, що предметом розгляду у вказаній справі є вимоги про визнання переміщення та утримання дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання врегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частина 1 статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року № 1906-IV передбачає, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року № 1906-IV передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, с частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 8 Гаазької конвенції 1980 року будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

За правилами Гаазької конвенції 1980 року заявник має право обрати один із шляхів пред`явлення вимоги про повернення дитини до звичайного місця проживання:

1) подання заяви до Центрального органу держави (в Україні - до Міністерства юстиції України) за місцем постійного проживання дитини;

2) подання заяви до Центрального органу держави, до якої дитину вивезено та в якій вона утримується;

3) подання відповідної заяви до суду.

Як убачається з матеріалів справи, Міністерство юстиції України отримало заяву про сприяння поверненню дитини до й постійного місця проживання у Канаді від 3 серпня 2023 року, подану позивачем до Центрального Органу Канади за Конвенцією. Після отримання такої заяви Міністерство юстиції України як Центральний Орган України за Конвенцією 1980 року відкрило відповідну справу про повернення дитини до країни постійного проживання.

Відповідно до ст.16 Конвенції після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не будуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Зважаючи на наведене, колегія суддів зважає на те, що спір між батьками щодо місця проживання дитини може бути вирішений лише після вирішення вимоги про повернення дитини до держави постійного місця проживання або у разі відмови у цьому.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що матеріально-правовий зв`язок між двома справами, носить зворотний характер. Тобто, саме від цієї цивільної справи залежить вирішення питання про визначення місця проживання дитини, а не навпаки.

Зважаючи на наведене, ті підстави, якими суд першої інстанції керувався при постановленні оскаржуваного судового рішення, не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько