ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/119/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

cуддів - Костіва О.З., Храпак Н.М.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.,

у відсутності сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №607/16475/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Бернацький Павло Васильович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2024 року (ухвалене суддею Кунець Н.Р., повний текст рішення складено 20 листопада 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вишнівецької селищної ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 13 липня 2000 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2019 року.

За час перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є малолітньою та ОСОБА_4 , 2001 року народження, який є повнолітнім.

Зазначав, що на момент звернення до суду їхня спільна малолітня дочка ОСОБА_5 проживає разом із його батьками: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Наголошував, що після розірвання шлюбу відповідачка висловила бажання створити нову сім`ю та виїхала за межі України. Дочкою цікавиться рідко та добровільно допомоги на її утримання не надає.

На підставі наведеного, просив визначити місце проживання малолітньої дочки - ОСОБА_3 разом із ним - ОСОБА_1 , як її батьком та стягнути з відповідачки, ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання малолітньої дочки - ОСОБА_3 , в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення нею повноліття.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 ..

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням процесуального права.

Вказує, що при ухваленні рішення суд не врахував інтереси дитини, яка в судовому засіданні пояснила, що має хороші відносини з батьком та хоче жити разом з ним.

Постановляючи рішення, суд позбавив дитину можливості її виховання батьком, а також права на матеріальне забезпечення, оскільки судом було встановлено, що матір тривалий час не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дочки.

Зазначає, що суд помилково надав оцінку наявності підстав для звільнення його з військової служби, оскільки ці обставини не є предметом розгляду в даній справі та не є його позовними вимогами.

Наголошує, що підставою для звернення до суду є забезпечення інтересів його дитини, оскільки відповідач намагається вивезти малолітню дочку за межі України без її бажання.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судове засідання сторони не з`явилися без поважних причин, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с.13).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2019 року в справі №607/18184/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний (а.с. 11-12).

Відповідно до довідки №103/15/03/01-04 від 02 липня 2024 року виданої Вишнівецькою селищною радою, в господарстві, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , проживають: дідусь - ОСОБА_6 , 1955 року народження; бабуся - ОСОБА_7 ,1955 року народження; внук - ОСОБА_4 , 2001 року народження, внучка - ОСОБА_3 , 2011 року народження (а.с. 14).

Згідно з довідкою №01-27/70 від 02 липня 2024 року виданою Великовікнинським ліцеєм Вишнівецької селищної ради, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в 8 класі Великовікнинського ліцею Вишнівецької селищної ради (а.с. 16).

З акту обстеження матеріально - побутових умов проживання сім`ї громадянина ОСОБА_1 від 02 липня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 мобілізований до ЗСУ. ОСОБА_1 на даний час розлучений. Діти ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , 2011 року народження та ОСОБА_4 , 2001 року народження проживають в господарстві дідуся ОСОБА_6 , 1955 року народження. Дочка ОСОБА_3 , 2011 року народження перебуває на вихованні бабусі ОСОБА_7 , 1955 року народження. Мати дітей ОСОБА_2 відсутня понад 2 роки. Участі у вихованні дитини не приймає, допомоги на утримання не надає (а.с. 15).

Відповідно до довідки №90 виданої 26 серпня 2024 року Військовою частиною НОМЕР_2 , ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) на посаді - бойовий медик. Загальна сума виплаченого доходу за період від 01 січня 2024 року до 31 липня 2024 року становить 737 777, 76 грн. (а.с. 116).

Рішенням виконавчого комітету Вишнівецької селищної ради №236 від 26 вересня 2024 року, затверджений висновком органу опіки та піклування щодо доцільності визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком - ОСОБА_1 до 06 червня 2025 року. Зобов`язати батька дитини - ОСОБА_1 забезпечити можливість для спілкування з мамою у телефонному режимі на період перебування ОСОБА_2 за кордоном (а.с. 58-59).

Так, орган опіки та піклування встановив, що малолітня ОСОБА_3 проживає з лютого 2022 року без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . Спочатку проживала з батьком ОСОБА_1 , однак останній був мобілізований і проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ). Займає посаду - бойовий медик.

На даний час дитина проживає разом зі своїм дідом ОСОБА_6 , 1955 року народження та бабою ОСОБА_7 , 1955 року народження. 09 вересня 2024 року працівниками служби у справах дітей було здійснено виїзд за місцем проживання дитини, обстежено житлово - побутові умови. Умови проживання хороші.

Службою надсилався запит до управлінням сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради з проханням надати інформацію, чи проживає ОСОБА_2 в м. Тернопіль. За інформацією управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради від 18 вересня 2024 року №1376/24 провести обстеження умов проживання не вдалося, оскільки домоволодіння було закрите.

Також надсилалися запити обом батькам з проханням надати інформацію про доходи та забезпечити можливість провести бесіди з ними щодо визначення їх ставлення до виконання батьківських обов`язків. Окрім того ОСОБА_2 просили надати інформацію про точні терміни повернення в Україну та чи має намір мати дитини приїхати та належним чином виконувати батьківські обов`язки з метою подолання бездоглядності дитини зі сторони матері.

На звернення служби надійшли листи від адвоката Ридай Н.В., який представляє інтереси ОСОБА_2 з яких стало відомо, що ОСОБА_2 дійсно перебуває у Королівстві Норвегії та їй продовжено дозвіл на перебування, ще на рік, отримує допомогу як біженка, однак її розмір та підтвердження такої допомоги не надано. Відповідачка не є працевлаштованою. Причинами виїзду ОСОБА_2 за межі України 05 червня 2022 року є початок повномасштабного вторгнення російської федерації та з метою матеріального забезпечення сім`ї, оскільки і в Україні ОСОБА_8 була безробітною. Окрім того, ОСОБА_2 має 3 кредитних договори, які вона взяла своїй знайомій ОСОБА_9 (яка померла). Сума кредитів становить понад 170 000 гривень. ОСОБА_10 надано довідку про доходи, яка видана 26 серпня 2024 року №90 військовою частиною НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ). Загальна сума виплаченого доходу за період з 01.01.2024 по 31.07.2024 становить 737 777,76 грн.

Начальником служби у справах дітей Вишнівецької селищної ради проведено бесіду з малолітньою ОСОБА_11 , з якої встановлено наступне. Дівчинка виявила бажання проживати разом із батьком в Україні, оскільки мати перебуває за кордоном. Також повідомила, що спілкується з мамою дуже рідко, коштів мама не передає. Також на засіданні комісії з питань захисту прав дитини малолітня ОСОБА_3 підтвердила, що хоче жити з батьком в Україні, незважаючи на бойові дії. Повідомила, що з вересня 2024 року відновила спілкування з мамою по телефону.

Судом першої інстанції було допитано свідка.

Так, свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є матір`ю позивача ОСОБА_1 та повідомила, що її внучка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до початку повномасштабного вторгнення проживала разом з відповідачем ОСОБА_2 в с. Підлісці, проте на даний час вона проживає разом з нею та своїм дідусем ОСОБА_6 .. Позивач ОСОБА_1 проходить військову службу в ЗСУ та постійно надсилає кошти на утримання своєї дочки. Також зазначила, що позивач ОСОБА_1 до мобілізації постійно проживав з дітьми у будинку в с. Підлісці, де створено усі необхідні умови для проживання, зокрема будинок має 3 кімнати, кухню, ванну, а також обладнаний опаленням і водою, відтак житлово-побутові умови у ньому є хорошими.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду повідомив, що він є батьком позивача ОСОБА_1 та зазначив, що його внучка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вже 2,5 роки проживає разом з ним та бабусею ОСОБА_7 , а син, наразі, перебуває у складі Збройних Сил України, проте він постійно надсилає кошти на утримання своєї дочки. У свою чергу колишня невістка перебуває за межами України та з дочкою не спілкується. Вказав, що відповідач хотіла забрати дочку ОСОБА_3 до себе за кордон, однак остання має неприязні стосунки з матір`ю та хоче залишитись проживати в Україні разом з батьком.

Малолітня ОСОБА_3 суду першої інстанції пояснила, що вона зараз проживає разом з бабусею ОСОБА_7 та дідусем ОСОБА_6 , проте у неї хороші відносини з батьком і вона б хотіла проживати разом з ним в с. Підлісці, а її мама перебуває за кордоном та спілкуються вони рідко.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, беручи до уваги те, що на момент розгляду справи батько не проживає разом з дитиною у зв`язку з проходженням служби у лавах ЗСУ, а дитиною опікуються її бабуся та дідусь, визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, оскільки служба у лавах ЗСУ унеможливлює фактичне виконання позивачем своїх батьківських обов`язків, щодо участі у вихованні дитини.

Щодо вимоги про стягнення аліментів, то суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , оскільки батько не проживає разом з малолітньою дочкою та у позовній вимозі про визначення місця проживання дитини з батьком було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, предметом спору є визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19 (провадження №61-11625сво22).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) вказано, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року в справі №352/2324/17 (провадження №61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства".

Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання повинні відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі №754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16- ц).

Суд, вирішуючи спір, насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, вік, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини і, коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що фактично малолітня ОСОБА_3 проживає з бабцею та дідом, а не з батьком, який у зв`язку з мобілізацією до лав ЗСУ проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що унеможливлює виконання ним батьківських обов`язків.

Зважаючи на наведене, позов про визначення місця проживання малолітньої дитини у цій справі фактично пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Колегія суддів вважає, що позивач у даній справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою звільнення від виконання військового обов`язку, оскільки інших підстав для звільнення, які б надали йому можливість для звільнення від проходження військової служби і виконання своїх батьківських обов`язків не були наведені ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Таким чином, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку у даній справі про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини з ним.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд в постановах від 21 березня 2024 року в справі №495/2284/23 та від 22 січня 2025 року в справі №495/432/23.

Також колегія суддів зазначає, що твердження позивача у апеляційній скарзі про намір відповідачки вивезти їхню спільну дочку ОСОБА_5 за кордон не найшло свого підтвердження в матеріалах справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, учасникам справи надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Щодо вимоги про стягнення аліментів.

Згідно частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява №2091/13 у справі "М.С. проти України" йдеться про визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно з частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вказаної норми, аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що за час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилося двоє дітей: син ОСОБА_12 , 2001 року народження, який є повнолітнім та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є малолітньою дитиною.

Відповідач ОСОБА_2 проживає за кордоном в Королівстві Норвегія, а позивач проходить військову службу в ЗСУ.

Діти проживають та перебувають на вихованні та утриманні у бабусі та дідуся за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується дослідженими судом першої інстанції доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої дочки, оскільки батько проходить військову службу та фактично не може виконувати своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитиниї, яка проживає та перебуває на вихованні у бабусі та дідуся.

Суд першої інстанції під час розгляду справи надав оцінки спроможності/неспроможності кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; встановив рівень емоційних стосунків між дитиною і кожним з батьків; з`ясував думку дитини, місце її проживання, навчання тощо.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За вимогами пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав вірну оцінку вищенаведеним обставинам справи та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.