Справа №345/6039/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Сметанюка В.Б.,

секретаря судового засідання Ганчар Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що їй на праві приватної власності належала однокімнатна квартира, розташована по АДРЕСА_1 . Будучи одинокою та перебуваючи в дружніх стосунках з відповідачкою ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_3 ), вона вирішила віддати дану квартиру їй та 01.06.2021 року уклала з нею договір купівлі-продажу вказаної квартири. Відтак квартира перейшла у власність відповідачки, а щодо майна, яке зберігалося в квартирі, вони домовились, що вона забере його пізніше, восени 2021 року, по завершенню городніх робіт. Однак, згодом ОСОБА_2 не захотіла повертати майно з квартири, що змусило її звертатись до правоохоронних органів. В подальшому після численних перемовин відповідачка повернула їй квартиру, уклавши з нею 17.10.2023 року договір купівлі-продажу, проте майно, що зберігалося в квартирі не повернула.

Відтак, посилаючись на положення ст. ст. 321, 387 ЦК України, просить суд витребувати з незаконного володіння відповідачки ОСОБА_2 належне їй майно: 1) дзеркало на тумбі - вартістю 150 грн; 2) диван розкладний з жовтою оббивкою - вартістю 300 грн; 3) комплект (диван, два м`які крісла, два пуфи з коричневою оббивкою та вставками екошкіри) - вартістю 2000 грн.; 4) кольоровий телевізор ламповий - вартістю 250 грн.; 5) антресоль для шафи дерев`яна - вартістю 100 грн; 6) холодильник однокамерний «Донбас» - вартістю 300 грн; 7) холодильник двокамерний «Данусі» - вартістю 2500 грн; 8) килим коричнево-зеленого кольору 3*4 м - вартістю 300 грн; 9) електрочайник металічний, 3 л - вартістю 200 грн; 10) електровафельниця - вартістю 100 грн; 11) електрокавомолка - вартістю 100 грн; 12) термос, 4 л - вартістю 200 грн; 13) пухова перина, 1,5*2 м - вартістю 800 грн; 14) ялинка штучна, 1,5 м - вартістю 200 грн; 15) кухонний набір біло-сірого кольору - вартістю 500 грн; всього майна на суму 8000 грн, а також стягнути з відповідачки понесені судові витрати зі сплати судового збору. Відповідачкою ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає, позовні вимоги необґрунтованими та незаконними, а викладені в позові обставини такими, що не відповідають дійсності, виходячи з наступного.

Вказує, що дійсно 01.06.2021 року між нею ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_3 ) та позивачкою ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала останній на праві власності. Після укладення договору у квартирі залишились речі позивачки, однак жодних домовленостей між ними щодо них не було та відповідно до п. 2.6 договору вона не несла відповідальності за залишене позивачкою майно. При цьому в позивачки залишались ключі від квартири і вона могла в любий час забрати речі. В подальшому, оскільки квартира була в непридатному для проживання стані, вона провела капітальний ремонт в ній. Після цього, побачивши як змінилася квартира, позивачка почала вимагати від неї повернути їй житло. Тому, з метою уникнення сварок та непорозумінь, 14.10.2023 року вони з позивачкою уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого вона повернула їй житло, ключі та жодного разу більше там не була. Звертає увагу, що договором не передбачено повернення зазначених в позові речей та прописано, що сторони претензій одна до одної не мають, що підтверджено підписами.

Відтак, вважає, що позивачкою не доведено належними та допустими доказами, що їй на праві власності належало зазначене в позові майно, його вартість та факт перебування цих речей у спірній квартирі.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, подавши письмову заяву про проведення розгляду справи у її відсутності у зв`язку з похилим віком та незадовільним станом здоров`я, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити (а.с. 35).

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, подала клопотання про проведення розгляду справи без її участі, просила відмовити у задоволенні позову (а.с. 49).

Такі дії не суперечать вимогам ст. 211 ЦПК України, згідно якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст.ст. 12 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В порядку частин 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що між ними 01.06.2021 року укладено нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1569 договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець ОСОБА_1 передала, а покупець ОСОБА_4 (сьогодні ОСОБА_2 ) прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору (а.с. 7-8).

Копія договору купівлі-продажу квартири від 17.10.2023 року, посвідченого нотаріально і зареєстрованого в реєстрі за № 2449, а також копія витягу з Державного реєстру речових прав від 17.10.2023 року № 350684072 свідчать, що ОСОБА_2 продала та передала у власність, а ОСОБА_1 купила і прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 9-11).

Також в матеріалах справи наявна копія листа начальника Стрийського районного управління поліції у Львівській області від 09.01.2024 року, яким позивачку повідомлено, що її звернення з приводу притягнення до відповідальності ОСОБА_2 , котра на її думку незаконно привласнила належне їй майно розглянуто та за результатом розгляду не встановлено ознак адміністративного чи кримінального правопорушення, а також рекомендовано звернутися до суду з приводу цивільно-правових відносин (а.с. 12).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказує, що відповідачка безпідставно утримує належне їй майно, чим порушує її право власності.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Відповідно до положень ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Згідно зі ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

У постанові Верховного Суду від 30.08.2019 року у справі №914/970/18 зазначено, що віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У постанові від 31.03.2021 року у справі № 752/4033/16-ц Верховний Суд вказав, що «аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник». Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними, згідно ст. 77 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності вказаного у позовній заяві майна, належності його позивачці, а також, що зазначене майно перебуває саме у відповідачки.

Надані позивачкою копії договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 свідчать про перехід права власності на нерухоме майно між сторонами по справі, однак жодним чином не підтверджують обставин, якими позивачка обґрунтовує позовні вимоги. При цьому в п. 2.6 Договору від 01.06.2021 року, серед іншого зазначено, що відповідачка не несе відповідальності за речі, що залишені в квартирі позивачкою.

Надані позивачкою на обґрунтування своїх вимог матеріали перевірки Стрийського районного управління поліції підтверджують лише факт звернення останньої з приводу майнової суперечки до органів поліції, однак не підтверджує права власності позивачки на майно, яке вона бажає витребувати, та факту отримання та безпідставного утримання його відповідачкою.

Суд звертає увагу, що предметом договору купівля продажу від 01.06.2021року укладеного сторонами, а також зворотного договору купівлі-продажу від 17.10.2023 року була тільки квартира АДРЕСА_2 , інформації про те, що дані договори стосувалися іншого майна, окрім квартири позивачкою суду не надано (актів прийому передачі майна чи опису майна).

Також суд критично оцінює надану позивачкою фотокартку та не приймає її до уваги, оскільки з неї неможливо встановити, де вона зроблена та в який період часу (а.с. 13).

Інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано, та не заявлено клопотань про їх витребування.

Таким чином позивач на порушення ст.ст. 79-81 ЦПК України не надав належних, допустимих, достатніх й переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Встановивши вказані обставини, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні усіх обставин справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя В.Б. Сметанюк