Справа № 463/5627/23 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/2505/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

встановив:

03.07.2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 69372 доларів США та 150000 грн., 523599 грн. 35 коп. 3% річних та 145492 грн. 98 коп. інфляційних нарахувань.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.12.2016 року у справі №607/5818/16-к скасовано арешт грошових коштів у сумі 69372 доларів США та 150000 грн., які їй належали та були вилучені у неї в результаті обшуку 08.06.2016 року.

Зазначає, що отримати вказані грошові кошти вона уповноважила відповідача ОСОБА_4 , для чого між ними було укладено угоду-доручення №16/016 від 16.06.2016 року, а приватним нотаріусом Зуєвою С.М. посвідчено відповідну довіреність від 16.12.2016 року.

На підставі вказаних документів та в інтересах позивачки відповідачем було отримано грошові кошти в сумі 69372 доларів США та 150000 грн., про що в матеріалах кримінального провадження №0000018 містяться відповідні розписки відповідача від 27.12.2016 року.

28.04.2023 року позивач звернулася до відповідача з вимогою про повернення належних їй грошових коштів, проте, такі повернуті їй не були.

Вважає, що відповідач порушив вимоги п.3 ч.1 ст.1006 ЦК України, згідно з яким повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення, крім цього, відповідно до ст.625 ЦК України відповідач повинен сплатити три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення вказаних грошових коштів. Просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 червня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 69372 доларів США та 150000 грн., 523599 грн. 35 коп. 3% річних та 145492 грн. 98 коп. інфляційних нарахувань.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 13420 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаного позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у даній справі має місце неправильне застосування судом приписів статті 266 ЦК України щодо вимог про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, нарахованих у відповідності до статті 625 ЦК України, оскільки вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому разі не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. Вважає, що стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували поданню позову.

Наголошує, що суд першої інстанції вказаного не врахував і дійшов помилкового висновку про правомірність нарахування та стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за період з 28.12.2016 року по дату звернення до суду із вказаним позовом.

Стверджує, що 28.12.2016 року повернув ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 69372 доларів США та 150000 грн., однак, з того часу пройшло більше семи років і у нього не збереглось відповідного документу щодо отримання грошових коштів позивачем.

Зауважує, що, в подальшому, було укладено угоду-доручення б/н від 27.12.2018 року щодо представництва ОСОБА_3 у згаданому кримінальному провадженні, однак, остання жодних застережень щодо виконання угоди-доручення №16/016 від 16.06.2016 року не висловлювала.

Наголошує, що на час укладення угоди-доручення б/н від 27.12.2018 року, зобов`язання по виконанню угоди-доручення №16/016 від 16.06.2016 року були припинені, тому позивач мала достатньо часу для звернення до суду з метою захисту свого порушеного права, починаючи з грудня 2018 року (моменту закінчення дії угоди-доручення №16/016 від 16.06.2016 року).

Вказує, що від грудня 2018 року по травень 2023 року минуло більше чотирьох років, що, в свою чергу, утруднило відповідачу належним чином захищати свої права у судовому процесі.

Стверджує, що зобов`язання по поверненню грошових коштів позивачу виконані в повній мірі, підтвердженням чого слугує письмовий документ, який знаходиться в розпорядженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у матеріалах справи №607/13444/17, а саме: клопотання про повернення грошових коштів від 22.03.2023 року, підписане власноручно ОСОБА_3 .

Вважає, що позивач приховала від суду обставину виконання ним ( ОСОБА_2 ) зобов`язання щодо повернення грошових коштів, тому у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю.

12.09.2024 року позивач ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду відповідач, після відкладення розгляду справи за його клопотанням, повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, повторно подав клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого йому було відмовлено, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з положеннями статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Поняття та підстави представництва розкрито у статті 237 ЦК України.

Так, зокрема, частиною першою статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.3 ст.237 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з ч.1 ст.247 ЦК України, строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення дії.

Частиною першою статті 248 ЦК України, зокрема, передбачено, що представництво за довіреністю припиняється у разі закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала.

Однією з підстав, що породжують відносини представництва є договір доручення, правове регулювання якого визначено Главою 68 ЦК України.

Так, відповідно до статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя (ч.1 ст.1001 ЦК України).

Статтею 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Частиною першою статті 1004 ЦК України передбачено, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Обов`язки повіреного визначені статтею 1006 ЦК України.

Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Судом встановлено, що 14.06.2016 року між ОСОБА_3 та адвокатом Хриптою І.М. укладено угоду-доручення №16/016 (а.с.46), згідно з якою, ОСОБА_3 (клієнт) уповноважила адвоката Хрипту І.М. здійснювати адвокатський захист (представляти інтереси) ОСОБА_3 в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області та інших судах з питань захисту прав клієнта, здійснювати юридичний супровід діяльності клієнта, для чого ОСОБА_3 надала адвокату відповідні повноваження.

16.12.2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 посвідчено довіреність НВІ 962711 (а.с.47, 50), якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 серед іншого отримати від ГУ ДФС у Тернопільській області належні їй грошові кошти та інше майно, в тому числі (але не виключно) те, що було вилучено 08.06.2016 року під час проведення обшуку у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , та у приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 (ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.06.2016 року у справі №607/5818/16-к). Строк дії довіреності три роки і вона дійсна до 16.12.2019 року.

У листі прокуратури Тернопільської області за вих. №04/5-173-19 від 22.05.2019 року відповіді на звернення ОСОБА_3 , повідомлено про наявність в матеріалах кримінального провадження №0000018, які знаходяться в приміщенні прокуратури Тернопільської області, угоди-доручення №16/016 від 14.06.2016 року між ОСОБА_3 та адвокатом Хриптою І.М., ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.12.2016 року (справа №607/5818/16-к) про скасування арешту з грошових коштів ОСОБА_3 в сумі 69372 доларів США та 150000 грн., розписки ОСОБА_2 від 27.12.2016 року про отримання в інтересах ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 150000 грн., розписки ОСОБА_2 від 28.12.2016 року про отримання в інтересах ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 69372 доларів США, копії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Зуєвою С.М., серія НВІ 962711 від 16.12.2016 року, щодо представництва ОСОБА_2 інтересів ОСОБА_3 (а.с.17, 21).

Копії вказаних документів були надані суду першої інстанції на виконання ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 06.11.2023 року (а.с.43-48).

Отже, наведеними вище письмовими доказами підтверджено, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.12.2016 року у справі №607/5818/16-к скасовано арешт майна, а саме: грошових коштів в сумі 69372 доларів США та грошових коштів в сумі 150000 грн., які були вилучені у ОСОБА_3 08.06.2016 року, що також підтверджується протоколом обшуку від 08.06.2016 року у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-16).

Розписками, які наявні в матеріалах кримінального провадження №0000018, від 27.12.2016 року (а.с.45) та від 28.12.2016 року (а.с.44) підтверджено той факт, що ОСОБА_2 , діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 16.12.2016 року (НВІ 962711) в інтересах ОСОБА_3 , отримав належні їй грошові кошти в сумі 150000 грн. та 69372 доларів США.

Жодних доказів, які б підтверджували передачу вказаних грошових коштів довірителю ОСОБА_3 , яка уповноважила ОСОБА_2 на вчинення вказаної дії, останнім не надано.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про стягнення спірної суми грошових коштів з відповідача у користь позивача є законним та обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги в цій частині такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем у позовній заяві наведено розрахунок понесених інфляційних втрат у розмірі 145492 грн. 98 коп. із суми боргу 150000 грн., та 3% річних в розмірі 523599,35 грн., нарахованих на суму заборгованості 69372 доларів США та 150000 грн. за період з 28.12.2016 року по 26.06.2023 року.

Наведені розрахунки та законність пред`явлених вимог відповідачем не спростовано, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є також безпідставними.

Посилання відповідача на те, що стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат обмежується останніми трьома роками, які передували поданню позову, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відхиляються колегією суддів.

Правильними є й висновки суду про відсутність визначених законом підстав для застосування до пред`явлених позивачем позовних вимог наслідків спливу позовної давності за заявою відповідача, оскільки про отримання спірної суми грошових коштів позивач довідалась 22.05.2019 року з листа прокуратури Тернопільської області №04/5-173-19 від 22.05.2019 (а.с.17), що є подією, яка настала раніше, ніж момент закінчення довіреності 16.12.2019 року.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30.03.2020 року та Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022 року, якими внесено зміни до Цивільного кодексу України, зокрема, в частині перебігу позовної давності.

Так, зокрема, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року» №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по сьогодні.

Таким чином, зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про не пропущення позивачкою позовної давності для пред`явлення до відповідача вказаних позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 14 лютого 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич