Єдиний унікальний номер судової справи 483/1060/24
Номер провадження 22-ц/812/341/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

24 лютого 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Костенюк Марією Володимирівною, рішення, яке ухвалено Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області 05 грудня 2024 року, під головуванням судді Рак Л.М. в приміщені цього ж суду о 14 год. 17 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Куцурубської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукова Наталія Анатоліївна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Куцурубської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукова Наталія Анатоліївна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4.11 га, з кадастровими номерами: :01:000:1929, :01:000:0106, :01:000:1280, :01:000:0637, яка розташована в межах території Іванівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та належала останньому на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 14 жовтня 2004 року.

Після смерті спадкодавця позивач фактично прийняв спадщину, оскільки з моменту відкриття спадщини він володіє спадковим майном.

Разом з тим, з наявних документів вбачаються розбіжності в написанні прізвища спадкодавця та позивача, зокрема прізвище спадкодавця записано « ОСОБА_4 », прізвище позивача записано « ОСОБА_5 ». Розбіжності у записі прізвищ спадкодавця та позивача, на думку останнього, пов`язані з отриманням паспортів громадян України, адже записи у документах зазвичай вчинялися російською мовою. Так, у свідоцтві про народження позивача записи вчинені російською мовою та прізвище дитини та батьків записано « ОСОБА_5 ».

У зв`язку із тим, що позивач ОСОБА_1 проживає в іншій місцевості ніж проживав спадкодавець, для прийняття спадщини позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ніки Н.В. та 16 лютого 2022 року було оформлено заяву про прийняття спадщини з нотаріальним засвідченням справжності підпису позивача та зареєстровано в реєстрі за №167. Позивач розраховував направити вказану заяву засобами поштового зв`язку до приватного нотаріуса Очаківського районного нотаріального округу або Очаківської державної нотаріальної контори, проте, через повномасштабне вторгнення військ російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року, позивач не встигнув направити поштою зазначену заяву до органу нотаріату.

В подальшому, 06 березня 2022 року постановою Кабінету Міністрів України №209 доповнено пунктом 3 постанову Кабінету Міністрів України №164 від 28 лютого 2022 року «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» та установлено, що на час дії воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупиняється. Позивачу було відомо про норму вказаний пункт, яким перебіг строку для прийняття спадщини зупинявся.

У зв`язку із постійними обстрілами міста Миколаєва з дня повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України позивач 09 квітня 2022 року перетнув державний кордон України, що підтверджується відміткою у паспорті позивача для виїзду за кордон.

ОСОБА_1 , будучи впевненим у тому, що перебіг строку для прийняття спадщини після смерті його батька зупинений на час дії воєнного стану, не подавав до органів нотаріату заяву про прийняття спадщини від 16 лютого 2022 року. До України позивач повернувся у липні 2023 року та дізнався, що норма, якою передбачалося зупинення перебігу строку для прийняття спадщини, вже не діє.

У зв`язку з цим позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Реукової Н.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька. За результатом звернення до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 . Також приватний нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 жовтня 2023 року за вихідним №700/02-31. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 стало те, що позивач не подав до нотаріальних органів до 20 березня 2022 року заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 зазначав, що пропустив строк для прийняття спадщини не з власної волі, а внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та у зв`язку з чим були пов`язані зміни у законодавстві у сфері нотаріальної діяльності.

Крім того, через різницю в написанні однієї букви у прізвищах спадкодавця та позивача існують додаткові перешкоди для оформлення спадщини.

Насьогодні крім позивача ніхто не звертався до нотаріуса з метою оформлення спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4.11 га, з кадастровими номерами: :01:000:1929, :01:000:0106, :01:0001280, :01:000:0637, яка розташована за адресою: Миколаївська область, Миколаївський район (раніше Очаківський район), Куцурубська територіальна громада (в межах території Іванівської сільської ради), після смерті його батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач Куцурубська сільська рада надала до суду заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 визнала.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем пропущено строк для прийняття спадщини, у зв`язку із чим він має право на звернення до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст.1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч.5 ст.1268, ст.ст.1296-1298 ЦК України. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

Крім того, судом звернуто увагу на те, шо позивачем ОСОБА_1 також не підтверджено факт родинних відносин зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Костенюк М.В., посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що належним та ефективним способом захисту прав позивача на спадщину, яка залишилася після смерті його батька, є саме визнання права власності в порядку спадкування. Обставини справи, підтверджені доказами, вказують на те, що: позивач є сином спадкодавця, лише позивач звернувся до нотаріуса стосовно прийняття спадщини, яка залишилася після смерті спадкодавця, позивач фактично прийняв спадщину, та останній був переконаний у тому, що на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупинений на підставі постанови Кабінету Міністрів України.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №090567, виданого 14 жовтня 2004 року, ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянка загальною площею 4.11 га, яка складається з 4 земельних ділянок: площею 0.51 га кадастровий номер :01:000:1929, площею 3.07 га кадастровий номер :01:000:0106, площею 0.06 га кадастровий номер :01:000:1280 та площею 0.47 га кадастровий номер :01:000:0637, що розташована в межах території Іванівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.13-14).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 21 вересня 2021 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.65).

02 жовтня 2023 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукової Н.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька (а.с.61 зворот- 62).

За результатом звернення до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 .

Також приватний нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 жовтня 2023 року за вихідним №700/02-31. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця стало те, що позивач не подав до 20 березня 2022 року заяву про прийняття спадщини. Також позивачем не надано доказів, що він постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с.22-24).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Частинами 1,2 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч.ч.1,2 ст.1258 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що своєчасно прийняв спадщину.

Подібні правові висновки щодо застосування ч.3 ст.1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження №61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19 (провадження №61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19 (провадження №61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19 (провадження №61-3620св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

При цьому Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18) вказав, що ч.3 ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.1270 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

За змістом ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду ОСОБА_1 обґрунтовував позов тим, що після смерті його батька ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої увійшла вищевказана земельна ділянка. Спадщину він прийняв шляхом фактично вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки в нього наявний правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності на вказану земельну ділянку.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач заяву про прийняття спадщини до нотаріуса подав за спливом передбаченого законом строку на прийняття спадщини, та в позові зазначав, що він не проживав постійно разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. У зв`язку із цим, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України позивач не прийняв у встановленому законом порядку спадщину.

Факт володіння та управління позивачем майном, яке належало спадкодавцю, неможна вважати прийняттям ним спадщини згідно з приписами ч.3 ст.1268, ст.1269 ЦК України. Тому посилання ОСОБА_1 на те, що він фактично прийняв спадщину, оскільки вступив у володіння та управління майном, не заслуговують на увагу.

Крім того, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 зазначено, що: «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року у справі №759/7632/20 (провадження №61-6222св22) зазначено, що: «під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. […] Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими».

Як вище зазначалось, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст.1272 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі №295/14178/21 (провадження №61-13169св22) зазначено, що:

«подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі №237/2312/17 (провадження №61-23150св19) зазначено, що визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому ст.1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

У судовому рішенні Верховного Суду зазначено, шо до нотаріуса позивач із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після смерті її матері, звернулася за спливом понад 7 років, а саме 11 вересня 2017 року та отримала відмову.

Можливість за відсутності правовстановлюючого документу на земельну частку (пай) в судовому порядку звернутись до суду із позовом про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування - не замінює визначеного законом порядку прийняття спадщини шляхом своєчасного звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а за пропуском строку з поважних причин - за наявності відповідного судового рішення з цього приводу), чого позивач не дотрималась і, через що її не можна вважати такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (постанова Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі №602/1455/20).

Апеляційний суд зауважує, що у разі пропуску строку для прийняття спадщини належним способом захисту є вимога про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Таким чином, встановивши, що позивач ОСОБА_1 , враховуючи ч.1 ст.1272 ЦК України є таким, що не прийняв спадщину, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції та є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, яким суд надав належну оцінку.

На думку колегії суддів, оскаржуване судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення даної справи.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Костенюк М.В., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Костенюк Марією Володимирівною, залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 26 лютого 2025 року