Справа № 130/1242/24
Провадження № 22-ц/801/573/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,

розглянув 25 лютого 2025 року у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Грушковської Л.Ю., повний текст якого складено цього ж дня,

у справі № 130/1242/24

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_2 звернулася в Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на її користь суму боргу за борговою розпискою у розмірі 336 000 грн., 3% річних від суми заборгованості, що становить 1 184,26 грн., пені у розмірі 70% від запозиченої суми за кожен тиждень прострочення виплати, що становить 1 411 200 грн., неустойку в розмірі 70% від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, що шо становить 10 113 600 грн, кошти витрачені на правничу допомогу у сумі 10 000 грн та сплачений судовий збір в розмірі 15 140 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.02.2024 ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти у сумі 336 000, які він зобов`язався повернути у повному обсязі до 02.03.2024, про що відповідачем було власноруч написано та підписано розписку від 24.02.2024. Термін виконання зобов`язання відповідачем прострочений, на неодноразові прохання позивача вимоги про добровільну сплату суми заборгованості, відповідач не реагував та ухилявся від повернення зазначеної суми боргу.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року позов задоволено повністю.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 суму боргу за борговою розпискою в розмірі 336000 (триста тридцять шість тисяч) грн, 3% річних від суми заборгованості в розмірі 1 184 (одна тисяча сто вісімдесят чотири) грн 26 коп., пеню у розмірі 70% від запозиченої суми за кожен тиждень прострочення виплати в розмірі 1 411 200 (один мільйон чотириста одинадцять тисяч двісті) грн, неустойку у розмірі 70% від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання в розмірі 10 113 600 (десять мільйонів сто тринадцять тисяч шістсот) грн.

Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн та витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, його постановлення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неправильним та неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, просить скасувати рішення і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що поза увагою суду першої інстанції залишилися ті обставини, що розписка до договору позики, яка нібито підтверджує отримання ОСОБА_1 позики в сумі 336 000 грн містить текст, який частково надрукований, а в іншій частині написаний різними почерками, підписи під розпискою не мають розшифрувань, а відтак така розписка не є належним і допустимим доказом укладення договору позики.

Крім того, не погоджується з покладенням на нього відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у вигляді пені і неустойки вважаючи, що його двічі притягнуто до відповідальності одного виду за одне і те ж порушення неповернення позики впродовж встановленого договором строку.

Також звертає увагу на те, що він є військовослужбовцем й користується пільгами, зокрема, передбаченими частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», зокрема, звільненням від сплати процентів за користування кредитом, неустойки і пені.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Впродовж встановленого судом строку відзив на апеляційну скаргу від позивача не надійшов.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачка має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі Електронний суд, а відтак судові рішення, судові повістки, судові повістки-повідомлення їй відповідно до частин 5, 7 статті 14 ЦПК України направлялися до її електронного кабінету й вважаються такими, що отримані нею з моменту доставки до електронного кабінету.

В зв`язку з цим, а також через те, що разом із заявою про поновлення (продовження) процесуального строку, позивачем не було надано власне відзив, про поновлення строку для подання якого просила позивачка, в задоволенні заяви про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу судом відмовлено в ухвалі про закінчення підготовки і призначення справи до розгляду.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2025 року відкрите апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 12 лютого 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Учасники справи, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що 24.02.2024 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), був укладений Договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кошти в розмірі 336 000 грн, зобов`язавшись повернути отримані кошти у визначений у договорі строк (а.с. 14-15).

Факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника від 24.02.2024 року (а.с. 16, 33).

Відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики (розписки), підписаної відповідачем власноручно.

Докази повернення цього боргу в матеріалах справи відсутні, а наявність боргової розписки у позичальника ОСОБА_2 підтверджує факт невиконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 .

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу (не повернута сума позики) за договором позики від 24.02.2024 року, що становить 336 000 грн.

Щодо стягнення 100 % річних, то суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.2 договору у разі несвоєчасного повернення основної суми боргу позичальник сплачує 100% річних від простроченої суми. Суд першої інстанції кваліфікував дане положення договору як таке, що умовами договору передбачений розмір відсотків.

Позивачем проведений розрахунок процентів станом на 14.04.2024, з урахуванням строку виконання зобов`язання та періоду прострочення виконання. Розрахунок відповідає умовам договору, за період з 03.03.2024 року по 14.04.2024 року сума 3% становить 1 184,26 грн., пеня в розмірі 70% від запозиченої суми становить 1 411 200 грн, неустойка у розмірі 70% від несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання в сумі 10 113 600 грн.

Всього за розрахунками суду першої інстанції загальна сума заборгованості за договором позики від 24.02.2024 року, яка підлягає до стягнення із відповідача на користь позивача становить 11 861 984,30 грн.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає і підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Суд першої інстанції розглядав справу за правилами загального позовного провадження, що передбачає виклик сторін в судове засідання.

Згідно з статтею 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Судова повістка, а у випадках встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності разом із розпискою рекомендованих листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (частини 6, 7).

Відповідно до частини 13 цієї статті лише за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому часнику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положенням, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Зареєстрованим в установленому законом порядку місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 .

Саме за цією адресою судом направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі від 01 травня 2024 року з копією позовної заяви з додатками, які отримано 10 травня 2024 року (а.с. 28).

Відповідач ОСОБА_1 будь-яких заяв по суті справи чи письмових заяв про надіслання йому судових повісток з використанням мобільного зв`язку суду не подавав, проте подальші його виклики в підготовче судове засідання 18.07.2024 і в судове засідання 10.09.2024 здійснювалися за допомогою повідомлень у додаток Viber, що не можна вважати належним його повідомленням про дату, час і місце розгляду справи.

Зазначене порушення норм процесуального права відповідно до п. 3 ч. 2 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов`язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статті 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Розписка про отримання в борг грошових коштів чи договір позики є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей...».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18).

В справі, що розглядається судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики від 24 лютого 2024 року (а.с. 14), підписаного сторонами, а факт передачі грошей на його виконання підтверджується розпискою, оригінал якої долучений до матеріалів справи (а.с. 33).

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача про те, що розписку нібито складено різними особами, а його підпис на розписці не розшифрований, що нібито свідчить про недійсність розписки.

У випадку заперечення цих обставин відповідач не був позбавлений просити суд про призначення судової почеркознавчої експертизи й заявити вимогу про визнання договору позики недійсним чи його неукладеність, чого зроблено не було.

Даний договір за своєю правовою природою є договором позики, він містить умови отримання позичальником в борг коштів 336 000 грн без сплати відсотків за користування ними із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів 02 березня 2024 року. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику, що додатково підтверджується розпискою, наданою позичальником.

До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

У визначений строк борг повернутий не був.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума позики 336 000 грн.

Щодо заявлених вимог про покладення на відповідача відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 ЦК України, стягнення неустойки і пені, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

Відповідач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, учасником бойових дій, брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави в зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що підтверджується відповідним посвідченням, довідкою, копією військового квитка, виписками про лікування від отриманих поранень і загальних захворювань під час проходження служби.

Отже заявлені до стягнення пеня в розмірі 70% запозиченої суми за кожен тиждень прострочення виплати, що становить за розрахунками позивача 1 411 200 грн, а також неустойка у розмірі 70% від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, що становить 10 113 600 грн до стягнення не підлягають.

Разом з тим, статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошової зобов`язання.

Так, частиною 1 цієї статті встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення 3 відсотки річних за 43 дні прострочення (з 03.03.2024 по 14.04.2024 року), що складає 1184,26 грн (336 000*3*43/366/100) і підлягає до стягнення з відповідача.

Щодо розподілу судових витрат

Позивачем по справі сплачено судовий збір в максимально передбаченому для фізичних осіб розмірі 15 140 грн й заявлено вимоги на суму 11 871 984,26 грн, тоді як апеляційним судом позовні вимоги задоволено на суму 337 184,26 грн або 2,81%.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦЙПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 425,43 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивач ОСОБА_2 надала договір про надання юридичних послуг від 26.03.2024 (а.с. 18), акт про надання юридичних послуг від 12.04.2024 (а.с. 20) та квитанцію №4С95-5Е30-М8АТ-МРВТ від 26.03.2024 (а.с. 17), згідно яких загальна вартість наданих адвокатських послуг позивачу ОСОБА_2 склала 10 000 гривень.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Заяви відповідача ОСОБА_1 про зменшення розміру витрат на правничу допомогу матеріали справи не містять, а тому у суду відсутні підстави для висновку про неспівмірність витрат на правову допомогу без відповідної заяви відповідача.

Відтак суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги в заявленому позивачем розмірі.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 заборгованість за договором позики від 24 лютого 2024 року в сумі 336 000 грн, а також 3% річних від суми заборгованості відповідно до статті 625 ЦК України в розмірі 1 184,26 грн, а всього 337 184,26 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 425,43 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді М.В. Матківська

В.В. Сопрун