Справа № 473/6156/24
"26" лютого 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого - судді Вуїва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, в якій вказувала, що згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07 червня 1999 року, реєстр. №383, вона придбала у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 .
Водночас, придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Право власності щодо ділянки зареєстроване за попередньою власницею будинку ОСОБА_2 .
Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані (необхідні для обслуговування цього майна) та яка належить відчужувачу майна, а тому ОСОБА_1 просила визнати її власницею земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_2 , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представниця Бінько М.А. не з`явилися, проте остання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомила.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представниця позивачки в окремій заяві не заперечувала проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Суд встановив, що на підставі біржового Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07 червня 1999 року, реєстр. №383 (визнаного дійсним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2007 року), ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 .
Водночас, придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Право власності щодо ділянки зареєстроване за попередньою власницею будинку ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (тобто, у містах для будівництва та обслуговування жилого будинку, будівель та споруд не більше 0,1 га), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.
Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі постанова Пленуму) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.
При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження (п. 18-1 постанови Пленуму).
Суд встановив, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності або право користування земельною ділянкою, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, без укладення окремого договору відносно ділянки. Можливість укладення між відчужувачем і набувачем окремого договору щодо права набувача на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена. Реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням свідчить саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який існував до його відчуження.
За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, а її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання її власницею спірного майна.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,1000 гектарів, розташовану по АДРЕСА_2 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідачки, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя : Вуїв О.В.