ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/633/25 Справа № 177/792/24 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Черняєвої С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №177/792/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Суботіної С.А., -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних у розмірі, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на примусовому виконанні в Криворізькому відділі ДВС перебуває зведене виконавче провадження №63241729 про проведення стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .До складу зведеного виконавчого провадження входять 7 виконавчих проваджень.

Оскільки відповідач не бажає добровільно виконувати свої зобов`язання та рішення суду, а від моменту останнього обрахування 3% річних дотепер пройшов певний проміжок часу, за який можливо вирахувати додаткову суму інфляційних втрат та 3% річних, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь суму інфляційних втрат у розмірі 254 486,99 грн., 3% річних у розмірі 53 245,58 грн. та понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 077,33 грн.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат у розмірі 43 525, 68 грн., та 3% річних у розмірі 11 270,88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 548,07 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту встановлених обставин, які мають значення для справи, що призвело до винесення помилкового висновку, просив змінити рішення, збільшивши розмір інфляційних витрат з 43 525,68 грн. до 108 833,17 грн., а 3% річних з 11 270,88 грн. до 23 934,11 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що всі позовні вимоги стосуються договору позики, застосувавши п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, та задовольнив вимоги позивача до 23.04.2022 року та відхилив позовні вимоги з 24.02.2022 року, але фактично позовні вимоги стосуються частково договору позики, а частково позовів про витребування майна з незаконного володіння, з позову про відшкодування збитків у зв`язку із зменшенням вартості майна, розподілу судових за професійно-правничу допомогу.

Крім того, вказує, що суд першої інстанції не дослідив юридичну природу заборгованості і безпідставно звільнив відповідача від нарахувань 3% річних та інфляційних втрат за період з 24.02.2022 року.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому сторона відповідача вважає вимоги позивача, викладені в апеляційній скарзі щодо зміни рішення районного суду шляхом збільшення розміру стягнень інфляційних витрат на користь заявника з 43525,68 до 108833,17 гривень та розміру 3% річних із 11270,88 до 23934,11 гривень, нарахованих за період з 24.02.2022 по 02.04.2022 року безпідставними та необґрунтованими, які прямо суперечать вимогам чинного законодавства України з огляду на положення тлумачення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-ІХ, а також висновків Верхового Суду, викладених у постанові від 31.01.2024 у справі №910/4450/19, щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів та звільнення сторони відповідача від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК, за прострочення виконання грошових зобов`язання у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення. Усі доводи та аргументи наведені заявником не відповідають фактичним обставинам справи, не є слушними оскільки не містять будь-яких нових доказів з інформацією щодо предмета доказування, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню в повному обсязі.

При цьому, доводи скаржника зводяться лише до того, що загадана норма пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК не поширюється на правовідносини, які виникають на підставі договорів позики чи кредиту, а не на будь-які правовідносини, що характеризуються правилами позики між «іншими видами зобов`язань, наприклад за комунальними платежами тощо» зі своїм довільним подальшим трактуванням висновків постанови Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №183/7850/22. Скаржник голослівно стверджує, що начебто відповідач є недобросовісним боржником, який «не займається підприємницькою діяльністю, на облік до центру зайнятості з метою пошуку офіційної роботи не став, … з метою ухиляння від виплат заборгованості» «приховує свої доходи» систематично, умисно та без наявності на те будь-яких підстав намагається вчиняти дії щодо невиконання своїх зобов`язань та не нестиме ніякої відповідальності.

Втім, думки скаржника і його особиста суб`єктивна позиція щодо незгоди з підставами відмови в задоволенні позовної заяви в частині стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних в період дії в Україні воєнного та надзвичайного стану, а також своє тлумачення обов`язку суду щодо не звільнення від відповідальності відповідача, визначених статтею 625 ЦК України норм, через якесь інше «заподіяння збитків сум компенсаційних платежів» не підлягають дослідженню та встановленню під час вирішення обставин цієї справи, так як не впливають на вирішення по суті цього спору (дивись матеріали справи).

Згідно закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» №530-ІХ від 17.03.2020, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (Соvid-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року зі змінами «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу Соvid19», з 12.03.2020 року на всій території України запроваджено карантин.

Крім того, згідно постанови Кабінету Міністрів України (далі Постанова КМУ) №206 від 05.03.2022 року встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житловокомунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022 року. Отже, починаючи з 24.02.2022 року та на час звернення з даним позовом до суду в Україні запроваджено воєнний стан, який діє і по теперішній час, а тому діють форс-мажорні обставини, через що стягнення інфляційних втрат та відсотків річних із відповідача є незаконним.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05.08.2014 у справі №177/3505/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.092014, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму заборгованості за договором позики від 24.02.2013 у загальному розмірі 199068,00 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 1990,68 грн, витрати на оплату послуг КП ДОР «Криворізьке БТІ» у розмірі 240,00 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. Рішення набрало законної сили 09.09.2014 (а.с.18-21).

На виконання вказаного рішення 15.10.2014 судом видано виконавчий лист, із примусового виконання якого постановою державного виконавця Криворізького відділу ДВС 22.10.2014 відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_3 (а.с.21, 22).

Постановою від 24.12.2021 у ВП НОМЕР_3 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.23).

Позивачем виконавчий лист №177/3505/13-ц пред`явлено на виконання повторно та постановою державного виконавця від 23.11.2022 відкрито виконавче провадженні ВП НОМЕР_4, постановою від 25.11.2022 ВП НОМЕР_4 приєднано до зведеного виконавчого провадження НОМЕР_5, яке перебуває в провадженні Криворізького відділу ДВС (а.с.23-25).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 04.01.2016 у справі №177/2149/15-ц, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат у розмірі 111946,47 грн, суму трьох відсотків річних у розмірі 6069,86 грн, судовий збір у розмірі 1180,17 грн. Рішення набрало законної сили 26.01.2016 (а.с.26, 27).

На виконання вказаного рішення 26.01.2016 видано виконавчий лист, із примусового виконання якого постановою державного виконавця Криворізького відділу ДВС від 08.02.2016 відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_6 (а.с.28, 29).

Постановою від 24.12.2021 у ВП НОМЕР_6 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.30).

Позивачем виконавчий лист №177/2149/15-ц повторно пред`явлено на виконання та постановою від 24.11.2022 відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_7, постановою від 25.11.2022 ВП НОМЕР_7 приєднано до зведеного виконавчого провадження НОМЕР_5 (а.с.31, 32).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2017 у справі №177/2423/16-ц, стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат у розмірі 43142,72 грн та суму трьох відсотків річних у розмірі 7925,34 грн, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 5988,00 грн. Рішення набрало законної сили 12.12.2017 (а.с.33, 34).

На виконання вказаного рішення 18.12.2017 судом видано виконавчий лист, із примусового виконання якого постановою державного виконавця Криворізького відділу ДВС від 18.01.2018 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_8 (а.с.35-37).

Постановою від 24.12.2021 у ВП № НОМЕР_8 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.38).

Позивачем виконавчий лист №177/2423/16-ц пред`явлено до виконання повторно, постановою від 24.11.2022 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_9, яке постановою від 25.11.2022 приєднано до зведеного виконавчого провадження НОМЕР_5 (а.с.39, 40).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 04.06.2018 (справа №177/2795/15-ц), зміненого постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.04.2019, зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернути майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності: пральну машину Gorenje WA 72145 RD за ціною 8087,85 грн, електричну духовку Gorenje B071SYB за ціною 6309,21 грн, 4 стільці за ціною 4027,60 грн, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1378,03 грн, витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 195,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 48121,22 грн. Рішення набрало законної сили 03.04.2019 (а.с.41-45).

На виконання вказаного рішення суду 25.07.2019 видано виконавчий лист, із примусового виконання якого постановою державного виконавця Криворізького відділу ДВС від 28.08.2019 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_10 (а.с.46, 47).

Постановою від 24.12.2021 у ВП № НОМЕР_10 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.48).

Позивачем виконавчий лист №177/2795/15-ц повторно пред`явлено до виконання та постановою від 24.11.2022 відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_11, яке постановою від 25.11.2022 приєднано до зведеного виконавчого провадження НОМЕР_5 (а.с.49, 50).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16.10.2014 у справі №177/357/14-ц, зміненого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування шкоди 190164,00 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 1901,68 грн, на правничу допомогу 4549,50 грн. Рішення набрало законної сили 1301.2015 (а.с.54-57).

На виконання вказаного рішення 22.01.2015 судом видано виконавчий лист, із примусового виконання якого постановою державного виконавця Криворізького відділу ДВС від 03.02.2015 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_12 (а.с.59).

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10.07.2020 замінено сторону виконавчого провадження стягувача ОСОБА_4 правонаступником ОСОБА_1 у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16.10.2014, зміненого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 у цивільній справі №177/357/14-ц. Ухвала набрала законної сили 07.08.2020 (а.с.52-53).

Постановою державного виконавця від 16.07.2021 у ВП НОМЕР_13 замінено сторону виконавчого провадження стягувача ОСОБА_4 на її правонаступника ОСОБА_1 (а.с.60).

Постановою від 24.12.2021 у ВП НОМЕР_13 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.61).

Позивачем повторно пред`явлено виконавчий лист №177/357/14-ц до виконання та постановою від 07.12.2022 відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_14, яке постановою від 05.01.2023 приєднано до зведеного виконавчого провадження НОМЕР_5 (а.с.62, 63).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2015 у справі №177/1135/21, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму інфляційних втрат у розмірі 67848,99 грн та 3% річних у розмірі 15750,00 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн та судового збору в розмірі 908,00 грн. Рішення набрало законної сили 05.01.2022 (а.с.64-66).

На виконання вказаного рішення 05.01.2022 судом видано виконавчий лист, із примусового виконання якого постановою державного виконавця Криворізького відділу ДВС від 11.02.2022 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_15, яке постановою від 15.11.2022 приєднано до зведеного виконавчого провадження НОМЕР_5 (а.с.68, 69).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21.12.2022 у справі №177/1038/22, солідарно стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 14110,66 грн, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі по 496,20 грн з кожного та на професійну правничу допомогу в розмірі по 3000,00 грн з кожного. Рішення набрало законної сили 21.01.2023 (а.с.70, 71).

На виконання вказаного рішення 23.01.2023 судом видано виконавчий лист, із примусового виконанням якого постановою державного виконавця Криворізького відділу ДВС від 13.03.2024 відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_16 (а.с.73).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вище зазначені рішення суду набрали законної сили, отже встановлені даним рішенням обставини не підлягають доказуванню.

Криворізьким відділом ДВС у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надано повідомлення про стан розрахунків зі спати заборгованості боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у зведеному виконавчому провадженні НОМЕР_5, до складу якого входять наступні виконавчі провадження: ВП НОМЕР_17 із виконання виконавчого листа №177/1135/21 від 05.01.2022 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості на суму 96506,99 грн, стягнуто 1150,00 грн, залишок заборгованості 95356,99 грн; ВП № НОМЕР_18 із виконавчого листа № 177/2795/15-ц від 03.04.2019, заборгованість на суму 8415,76 грн; ВП НОМЕР_20 із виконання виконавчого листа № 177/2423/16-ц від 30.11.2017, заборгованість на суму 51068,06 грн; ВП № НОМЕР_19 із виконання виконавчого листа № 177/2146/15-ц від 04.01.2016, заборгованість 118016,23 грн; ВП № НОМЕР_21 із виконання виконавчого листа № 177/3505/13-ц від 05.08.2014, заборгованість на суму 199068,00 грн; ВП № НОМЕР_22 із виконання виконавчого листа №177/357/14-ц від 16.10.2014, заборгованість на суму 190164,00 грн; ВП № НОМЕР_23 із виконання виконавчого листа № 177/1038/22 від 21.12.2022, заборгованість на суму 3496,20 грн. У № НОМЕР_15 із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 1150,00 грн, а саме: 03.10.2022 перераховано 250,00 грн, 25.10.2022 - 450,00 грн, 29.11.2022 - 180,00 грн, 13.01.2023 - 270,00 грн. У зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_24 загальна сума заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 станом на 03.04.2024 становить 665585,34 грн (а.с.17).

Як зазначає позивач, відповідач не бажає добровільно виконувати свої зобов`язання за рішення суду, а тому він звертався до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми інфляційних втрат та 3% річних.

Так, рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2021 (справа №177/1135/21) у зв`язку з неповерненням сум, стягнутих судовими рішеннями №177/3505/13-ц, №177/2146/15-ц, №177/2423/16-ц, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 19.08.18 по 17.08.2021 у розмірі 15 750,00 грн., інфляційні втрати за період з 01.09.2018 по 31.07.2021 у розмірі 67 848,99 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції вважав за необхідне провести перерахунок 3% річних та інфляційних втрат із урахуванням п.18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, що після проведення перерахунку за зведеним виконавчим провадженням ВП № НОМЕР_25 загальний розмір 3% річних становить 11 270,88 грн., інфляційних втрат - 43 525,68 грн., у зв`язку з чим, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ч.ч.2,3 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із нормою ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальновідомим є той факт, що з 12.03.2020 на всій території України було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" (530-ІХ від 17.03.2020), згідно якого, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

При цьому, норми матеріального права вирізняють штрафні санкції, до складу яких належить неустойка (штраф, пеня) та компенсаційні втрати, до складу яких належить інфляційні витрати та 3% річних.

В постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №922/175/18 формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні ст.549 цього Кодексу.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" заборонено нараховувати та стягувати саме неустойку (штраф, пеню), при цьому жодної заборони нараховувати та стягувати компенсаційні втрати вказаним Законом не передбачено.

Отже, положення ст.549 ЦК України (штраф, пеня) та ст.625 ЦК України (3% річних, інфляційні втрати) є різними за своєю правовою природною.

У даній справі, що переглядається, позивачем до ОСОБА_2 пред`явлені позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з несплатою заборгованості за договором позики від 24.02.2013.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Вирішуючи питання щодо періоду прострочення боржника, за який можуть бути нараховані три відсотки річних, судом першої інстанції помилково враховано, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває досі.

Згідно з п.18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Але, судом першої інстанції не було враховано те, що позовні вимоги заявлено по вищезазначеним виконавчим провадженням (які не стосуються зобов`язань щодо заборгованості за договором позики від 24.02.2013), а випливають з виконання рішень з позовів про витребування майна з чужого незаконного володіння, про відшкодування збитків за договором підряду, про відшкодуванням збитків у зв`язку із зменшенням вартості майна, розподілу судових витрат за професійну правничу допомогу.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позовні вимоги стосуються договору позики, та застосувавши п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, задовольнив позовні вимоги лише за період до 23.02.2022р.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя стаття 412 ЦПК України).

З огляду на вищевказане, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, зміні оскаржуваного рішення в частині збільшення розміру інфляційних витрат, що підлягають стягненню на користь позивача з 43 525,68 грн. до 108 833,17 грн., та 3% річних - з 11 270,88 грн. до 23 934,11 грн. При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з наданим позивачем розрахунком даних сум. Також зміні підлягає рішення суду в частині розподілу судових витрат.

Що ж стосується розгляду заяви про повернення надлишково сплаченого судового збору, який було подано позивачем до суду першої інстанції, то колегія суддів зазначає, що дану заяву було розглянуто судом першої інстанції та по результатам розгляду винесено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення судового збору, в зв`язку з тим, що при зверненні до суду з позовом про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, позивачем ОСОБА_1 правильно сплачено судовий збір у розмірі 3077,33 грн., за ставками 1% ціни позову за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, а тому підстави для задоволення заяви про повернення зайво сплаченого судового збору відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, а оскаржуване рішення змінити в частині суми інфляційних втрат, трьох відсотків річних та судових витрат по справі.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Задовольняючи апеляційну скаргу позивача, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, ставок судового збору, передбачених ст.4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 077,33 грн., що підлягав сплаті за подання позовної заяви, та судовий збір у розмірі 4 616 грн., що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги, що разом складає 7 693 (сім тисяч шістсот дев`яносто три) грн. 33 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2024 року в частині суми інфляційних втрат, трьох відсотків річних та судових витрат по справі, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ), суму інфляційних втрат у розмірі 108 833 (сто вісім тисяч вісімсот тридцять три) гривні 17 копійок, та три відсотки річних у розмірі 23 934 (двадцять три тисячі дев`ятсот тридцять чотири) гривні 11 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 3 077,33 грн., що підлягав сплаті за подання позовної заяви, та судовий збір у розмірі 4 616 грн., що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги, що разом складає 7 693 (сім тисяч шістсот дев`яносто три) грн. 33 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 24.02.2025р.

Головуючи суддя О.В. Агєєв