19 лютого 2025 року м. Київ
справа № 201/9312/21
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Н. А., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, скасування рішень про державну реєстрацію, визнання права власності, витребування майна, усунення перешкод у користуванні нерухомими майном.

Витребувано із володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину домоволодіння (житлового будинку) АДРЕСА_1 (колишня адреса - АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер нерухомого майна: 01, а саме: квартиру № 1 в жилому будинку літ. «А-1» загальною площею 148,7 кв. м з наступними приміщеннями: 1 Підвал: приміщення 1-1 (5,2 кв. м) - частина сходів; приміщення 1-2 (43,5 кв. м) - приміщення; приміщення 1-3 (6,3 кв. м) - приміщення; приміщення 1-5 (8,0 кв. м) - приміщення; разом площа складає 63,0 кв. м. В житловому будинку літ. «А-1»: 1 поверх: приміщення 1-9 (24,9 кв. м) - приміщення; приміщення 1-10 (17,9 кв. м) - кухня: разом по 1 поверху 42,8 кв. м. Мансардний поверх: приміщення 1-15 (21,7 кв. м) - житлова кімната; приміщення 1-16 (21,2 кв. м) - житлова кімната; разом по мансардному поверху 42,9 кв. м. Надвірні будівлі і споруди: сходи № 7, підпірна стінка № 8, Споруди загального користування: частина огорожі № 3, замощення II.

У задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2008 року в частині стягнення з ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ОСОБА_4 2 300 000 грн було виконане у межах виконавчого провадження шляхом протиправного проведення прилюдних торгів під час апеляційного перегляду вказаного судового рішення та у період дії арешту на спірне домоволодіння і земельну ділянку, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2007 року у справі № 2-3253/2007.

Зазначив, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2013 року у справі № 2-1417/08 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2008 року в частині стягнення з ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ОСОБА_4 в рахунок повернення грошових коштів за договором позики від 20 січня 2005 року 2 300 000 грн скасовано, у задоволені цих позовних вимог відмовлено.

Одразу після реалізації майна на прилюдних торгах відповідач ОСОБА_2 і позичальник ОСОБА_5 , який не є стороною у справі № 2-104/11, звернулись до суду із заявами про зняття цього арешту. У подальшому, після того як заходи забезпечення позову судом були скасовані, ОСОБА_5 отримав свідоцтва про придбання з прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна № 1113 та № 1117, і зареєстрував за собою 14 листопада 2014 року право власності на домоволодіння і земельну ділянку.

09 січня 2019 року, спірний будинок був відчужений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Суд оцінив поведінку кінцевого власника спірного майна ОСОБА_3 як недобросовісну та дійшов висновку, що спірна частка майна підлягає витребуванню у неї як останнього набувача на користь позивачки ОСОБА_1 із використанням механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України.

Суд вважав, що ОСОБА_1 не пропущений строк позовної давності, зазначивши, що про відчуження майна вона дізналася лише у січні 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, на якій знаходиться домоволодіння, та про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 січня 2019 року, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , суд зазначив, що вказана земельна ділянка не відноситься до спільного майна подружжя, оскільки виділялась і була передана у власність відповідача у порядку приватизації до внесення доповнень до статті 61 СК України, які не розповсюджуються на правовідносини, що виникли до внесення доповнень до зазначеної норми права.

Відмовляючи у задоволенні вимог про зобов`язання ОСОБА_2 виконати переобладнання у домоволодінні, суд першої інстанції виходив із того, що ці вимоги вже були предметом судового розгляду під час розгляду справи про поділ майна подружжя (№ 2-104/11), які рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2011 року були задоволені, а повторно ці вимоги позивачка ставити не може, оскільки вони зводяться до перегляду судового рішення, яке набрало законної сили.

Відмовляючи у задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та 1/2 частиною домоволодіння шляхом вселення ОСОБА_1 у будинок, місцевий суд виходив з їх недоведеності.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивачкою в цій частині обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними прилюдних торгів, договору купівлі-продажу, визнання незаконним і скасування акту про проведення прилюдних торгів, свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано недійсними прилюдні торги, що проведені ТОВ «Укрспецторг Групп» згідно протоколу № 04-0231/12 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 .

Визнано незаконним і скасовано акт про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 13 лютого 2013 року, складений старшим державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Власенко О. В. при примусовому виконанні виконавчого листа у справі № 2-1417/2008, виданого 17 березня 2008 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про придбання з прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, на яке звернено стягнення, видане приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С. П. від 14 листопада 2014 року за реєстровим № 1113, щодо домоволодіння, загальною площею 257,3 кв. м, розташованого на земельній ділянці 0,0527 га, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про придбання з прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, на яке звернено стягнення, видане приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С. П. від 14 листопада 2014 року за реєстровим № 1117, щодо земельної ділянки 0,0527 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним з дня укладення договір купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: 132, виданий 09 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н. А. та зареєстрований за № 132

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що прилюдні торги відбулись з порушенням процедури їх проведення, зокрема з огляду на те що, під час реалізації спірного майна на нього було накладено арешт, а тому оскаржуване судове рішення в частині визнання недійсними прилюдних торгів, визнання незаконним і скасування акту про проведення прилюдних торгів, свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

При цьому суд вказав, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 09 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , також слід визнати недійсним, оскільки у останніх не було правових підстав на укладення такого правочину.

Разом із цим, апеляційний суд вважав правильними висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого володіння, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Водночас суд апеляційної інстанції погодився з висновками Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в іншій частині вимог.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_3 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування із володіння ОСОБА_3 частини домоволодіння (житлового будинку) АДРЕСА_1 залишено без змін.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних торгів, договору купівлі-продажу, визнання незаконним і скасування акту про проведення прилюдних торгів, свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, а також в частині розподілу судових витрат скасовано, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2023 року в цій частині вимог залишено в силі.

Верховний Суд вважав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивачка ОСОБА_1 (яка не була стороною договору-купівлі продажу, укладеного на прилюдних торгах, і вважає, що переможець торгів та кінцевий набувач майна є недобросовісними та не набули право власності на придбане нерухоме майно) має право витребувати спірне нерухоме майно, а саме 1/2 частину домоволодіння (житлового будинку) АДРЕСА_1 на підставі статей 387, 388 ЦК України та погодився з висновками судів про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Також колегія суддів Верховного Суду погодилася з висновками судів про те, що ОСОБА_1 не пропущений, визначений статтею 257 ЦК України, трирічний строк позовної давності, оскільки суди встановили, що про відчуження спірного майна сторона позивача дізналась лише 12 січня 2021 року, а з позовом у цій справі звернулась у вересні 2021 року.

З огляду на відсутність відповідних доказів протилежного, ураховуючи протиправну поведінку відповідачів, перебіг трирічної позовної давності, згідно із приписами частини першої статті 261 ЦК України, почався саме з 12 січня 2021 року.

Однак із висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повністю погодитися не можу з таких підстав.

Статтею 257 ЦК України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 рокуу справі № 6-17цс17.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 910/5349/18 та від 10 листопада 2022 року у справі № 916/1294/21, від 10 грудня 2024 року у справі № 462/1722/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Вважаючи, що позивачка не пропустила строк на звернення до суду з цим позовом, суди попередніх інстанцій, з яким погодився й Верховний Суд, виходили з того, що про відчуження спірного майна вона дізналась лише 12 січня 2021 року, а з позовом у цій справі звернулась у вересні 2021 року.

При цьому, суди не врахували, що з 2008 року на примусовому виконанні у державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції знаходився виконавчий лист у справі № 2-1417/2008, виданий 17 березня 2008 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 2 300 000 грн у рахунок повернення грошових коштів за договором позики від 20 січня 2005 року та 1 700 грн судового збору, а всього - 2 301 700 грн (виконавче провадження № 23621300).

При примусовому виконанні вказаного виконавчого провадження державним виконавцем арештовано та описано майно, що належить боржнику, а саме - домоволодіння, загальною площею 257,3 кв. м, на АДРЕСА_2 та земельна ділянка, площею 0,0527 га, за цією ж адресою.

03 грудня 2012 року зазначене майно було передано на реалізацію ТОВ «Укрспецторг Групп», 13 лютого 2013 року відбулися прилюдні торги, на яких було реалізоване нерухоме майно.

Тобто, позивачка могла знати про обставини порушення свого права ще з часу накладення арешту на спірне майно, реалізації майна на прилюдних торгах, проте за захистом своїх прав звернулася до суду лише у вересні 2021 року, тобто зі спливом трьох років.

Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України, особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною четвертою статті 656 ЦК України, до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35 гс 21) дійшла висновку про те, що, «виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, проведення процедури прилюдних торгів є правочином.

Такий висновок узгоджується й з нормами статей 650, 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах, публічних торгах та визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.».

Таким чином, висновки судів про те, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналася лише 12 січня 2021 року й перебіг трирічної позовної давності, згідно із приписами частини першої статті 261 ЦК України, почався саме з 12 січня 2021 року, ґрунтується на припущеннях, адже матеріали справи свідчать про те, що позивачка мала довідатися про порушення свого права, оскільки оспорює правочин щодо розпорядження її майном на прилюдних торгах.

За таких обставин помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Вважаю, що суду касаційної інстанції необхідно було скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в цій частині з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові у зв`язку з пропуском позовної давності на звернення з цими вимогами.

СуддяМ. Є. Червинська