"26" лютого 2025 р. Єдиний унікальний номер судової справи: 150/197/24
Номер провадження: 2/150/11/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого: судді Суперсона С.П., розглянувши в порядку письмового проваження за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Бондаренко М.Г., що діє на підставі довіреності № 384 від 29 вересня 2023 року, звернулася до суду з позовом в інтересах Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 26 жовтня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було підписано кредитний договір № . Відповідно до кредитного договору позичальнику було надано кредит у розмірі 286 041,00 грн., встановлено строк користування 48 місяців під 0,01% річних від суми боргу за договором та 2,49% щомісячно від суми кредиту.

Підписання кредитного договору відбулося позичальником електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, про що складено витяг з інформаційно-технічної системи.

01 вересня 2021 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено договір відступлення прав вимоги № 01/09/21 та підписано реєстр прав вимоги до договору про відступлення права вимоги, згідно з якими позивач АТ «ТАСКОМБАНК» є новим кредитором боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № від 26 жовтня 2022 року. Як стверджується у позовній заяві, факт передачі права вимоги за договором, а також відповідний розмір зобов`язання, що існував на момент передачі підтверджується реєстром прав вимоги до договору відступлення права вимоги. Випискою та розрахунком заборгованості.

Станом на 08 лютого 2024 року заборгованість позичальника за кредитним договором становить 389 790,85 грн., яка складається з наступного:

- заборгованість по тілу кредиту 276 060,61грн.;

- заборгованість по річним процентам - 16,95 грн.;

- заборгованість по щомісячних процентах 113 713,29 грн.

Наявну суму боргу відповідач в добровільному порядку не сплачує, а тому позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Представник позивача в позовній заяві просив провести розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити. У разі неявки відповідача, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.

Відповідач в судові засідання теж не з`являється, подав письмові пояснення щодо спору, де заперечив проти позову. Посилався на те, що договір факторингу укладено до укладення кредитного договору, термін його дії також закінчився до укладення кредитного договору. З приводу даного предмету спору Чернівецьким районним судом Вінницької області 06 вересня 2023 року ухвалено рішення у справі № 150/268/23, яким в позові відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року по справі № 150/268/23, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вказані рішення набрали законної сили 19.12.2023.

Суд, дослідивши матеріали справи, наявні при ній докази, дійшов висновку про наступне.

26 жовтня 2022 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових послуг» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № .

Згідно вказаного договору позичальнику було надано кредит у розмірі 286 041,00 грн., встановлено строк користування 48 місяців під 0,01% річних від суми боргу за договором та 2,49% щомісячно від суми кредиту.

Як слідує з витягу з інформаційно-технологічної системи, 26.10.2022 ОСОБА_1 було надано одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору, який останній скористався вчинивши ряд дій спрямованих на підписання договору (а.с.8-12, 26).

Згідно платіжної інструкції № I269955451 від 26.10.2022 слідує, що вказаного дня ТОВ «ФК «ЦФР» переказало Піжуку В.Ю. суму кредиту.

Як стверджує позивач, відповідач не здійснював погашення суми кредиту, у зв`язку із чим за останнім рахується борг у розмірі 389 790,85 грн., яка складається з наступного:

- заборгованість по тілу кредиту 276 060,61грн.;

- заборгованість по річним процентам - 16,95 грн.;

- заборгованість по щомісячних процентах 113 713,29 грн.

01 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових послуг» та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено договір відступлення права вимоги № 01/09/21 (а.с. 37-44).

Суду надано витяг з реєстру прав вимоги до договору відступлення прав вимоги № 01/09/21 від 01.09.2021 за 27.10.2022, відповідно до якого слідує про передачу боргу ОСОБА_1 у розмірі 286238,93 грн. за кредитним договором № від 26.10.2022 (а.с. 50).

Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року закрито провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині заборгованості за період з 27.10.2022 по 08.03.2023 у розмірі 320 516,12 грн. з підстав наявності рішення суду, яке набрало законної сили з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Тому суд вирішує спір щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 09.03.2023 по 08.02.2024 та становить суму 69 274,73 грн.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Аналіз указаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У відповідності до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу має бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір № укладено між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 26 жовтня 2022 року (а.с. 8-12).

В свою чергу, договір факторингу № 01/09/21 , за яким ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» відступило право вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» укладено 01 вересня 2021 року (а.с. 37-44).

Згідно п 1.4 договору відступлення, заборгованість невиконані позичальником грошові зобов`язання перед первісним кредитором в частині залишку суми заборгованості відповідно до умов кредитного договору, станом на дату відступлення прав вимоги новому кредитору згідно графіку, визначеному в п. 3.1.2 цього договору.

Відповідно до п. 3.4 договору відступлення, разом з правами вимоги новому кредитору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували в момент переходу цих прав.

Відповідно до п. 9.1 договору відступлення, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін.

Відповідно до п. 9.2 договору відступлення, цей договір діє протягом 1 (одного) календарного року, але у будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (а.с. 43).

З наведеного слідує, що дія договору відступлення прав вимоги закінчилася 01 вересня 2022 року.

В той же час, кредитний договір між ТОВ «ФК ЦФР» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено 26 жовтня 2022 року, тобто за спливом більш ніж одного місяця від дати закінчення дії договору відступлення прав вимоги.

Таким чином, впродовж періоду дії договору відступлення прав вимоги кредитні правовідносини між ТОВ «ФК ЦФР» та відповідачем ОСОБА_1 не існували, тому у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору факторингу від 01 вересня 2024 року № 01/09/21.

Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що кредитним договором №, укладеним між ТОВ «ФК ЦФР» та відповідачем ОСОБА_1 26 жовтня 2022 року не порушуються права і законні інтереси АТ «ТАСКОМБАНК» , тому позивач не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за вказаним вище кредитним договором.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Разом з тим, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17).

Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

За таких обставин, в позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.10, 11, 81, 141, 259, 263 - 265, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Вінницького апеляційного суду.

Головуючий суддя С.П. СУПЕРСОН