Справа № 464/8366/24
пр.№ 2/464/491/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2025 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючої судді - БЕСПАЛЬОК О.А.,

секретар судових засідань БРИНОШ А.Я.,

з участю представника відповідачки БАЗАЛИЦЬКОГО Р.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

ТзОВ «ФК «Укрглобал-фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з неї заборгованість за договором №4246439 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26 грудня 2023 року у розмірі 160312 грн. 65 коп. та судові витрати. Позов мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №4246439 про надання споживчого кредиту від 26 грудня 2023 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_2 , остання отримала кредит у розмірі 22500 грн., строком на 360 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 емітовану АТ «КБ «Приват Банк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % від суми за кожен день користування (912,5% річних). Кредитний договір був укладений в електронному вигляді за допомогою інформаційно- телекомунікаційної системи первісного кредитора. Кредитний договір підписаний відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідачка відповідно до умов кредитного договору, п.6.1.16, 6.1.17, 6.1.18 правил, в особистому кабінеті в ІТС прийняла пропозицію укласти кредитний договір та підписала кредитний договір 26 грудня 2023 року шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором 63312, надісланий на номер телефону, що наданий відповідачкою. Кредитні кошти були перераховані відповідачці 26 грудня 2023 року на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «КБ «Приват Банк». В подальшому, 26 серпня 2024 року, між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «ФК «Укрглобал-фінанс» укладено договір факторингу №26/08/2024 від 26 серпня 2024 року, відповідно до умов якого право вимоги за договором №4246439 про надання споживчого кредиту від 26 грудня 2023 року перейшло до ТзОВ «ФК «Укрглобал-фінанс». В порушення умов кредитного договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим, станом на 26 серпня 2024 року заборгованість становить 160312 грн. 65 коп., яка складається з: 22500 грн. заборгованість за кредитом; 137812 грн. 65 коп. заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.1.4 кредитного договору за період з 26 грудня 2023 року по 26 серпня 2024 року, яку позивач просить стягнути з ОСОБА_2 , а також стягнути судові витрати по справі у розмірі 2422 грн. 40 грн по сплаті судового збору та 10000 грн. витрат на правову допомогу.

Представник відповідачки подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Стверджує, що ніяких договорів з ТзОВ «Лінеура Україна» ОСОБА_2 не укладала, тому стягнення з неї заборгованості за вказаним кредитним договором є безпідставним, та докази отримання коштів в матеріалах справи відсутні. Окрім того, зазначає про невірність розрахунку заборгованості та відсутність права вимоги у позивача.

Представником позивача подано відповідь на відзив, згідно з якою вказує, що кредитний договір підписано електронним підписом, з одноразовим ідентифікатором, відповідно до вимог чинного законодавства. Набуття позивачем статусу кредитора підтверджується договором факторингу №26/08/2024 від 26 серпня 2024 року, укладеного між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «ФК «Укрглобал-фінанс», відповідно до умов якого право вимоги за договором №4246439 про надання споживчого кредиту перейшло до ТзОВ «ФК «Укрглобал-фінанс», недійсними у судовому порядку вказаний договір не визнавався. Також зазначає, що заперечуючи проти нарахуваних відсотків за кредитним договором, відповідачкою власного розрахунку заборгованості не надано. Просить позов задоволити та розгляд справи провести у відсутності представника ТзОВ «ФК «Укрглобал-фінанс».

Представник відповідачки подав заперечення на відповідь на відзив, які містять аналогічні заперечення, що і у відзиві. Окрім цього, заперечив щодо розміру витрат на правову допомогу, зазначає, що вартість послуг в розмірі 10000 грн. є завищеною, не співмірною зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Вважає, що в разі повного задоволення позову, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню у межах 3000 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, просить про розгляд справи за його відсутності представника, позов підтримує в повному обсязі та просить такий задоволити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, проте скористалася првовою допомогою представника, який в режимі відеоконференції, позов заперечив, при прийнятті рішення просить взяти до уваги відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив.

10 грудня 2024 року ухвалою суду дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до судового розгляду на 30 грудня 2024 року.

Ухвалою суду від 30 грудня 2024 року розгляд справи відкладено на 04 лютого 2025 року та витребувано за клопотанням представника позивача з АТ «КБ» Приватбанк» додаткові докази.

04 лютого 2025 року розгляд справи не відбувся, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Розгляд справи призначено на 13 лютого 2025 року.

13 лютого 2025 року, за клопотанням представника відповідачки, розгляд справи відкладено на 25 лютого 2025 року.

З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Абзацом 2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти(оферти)однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Враховуючи викладене, необхідно дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі №243/6552/20, від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року в справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 та інших.

Як встановлено судом, 26 грудня 2023 року ТзОВ «Лінеура Україна» в особі директора Пшеничного А.І., який діє на підставі статуту, з однією сторони, та ОСОБА_2 , з другої сторони уклали договір №4246439 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (далі кредитний договір).

Укладення даного кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою ІКС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт або мобільний застосунок. Електронна ідентифікація клієнта здійснювалась при вході клієнта в особистий кабінет, шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до веб-сайту/ІКС товариства (п.1.1 кредитного договору).

Відповідно до п.9.7.1 кредитного договору, цей договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного з боку товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет клієнта/мобільний додаток для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІКС товариства. Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього договору.

У п.10 кредитного договору «Реквізити та підписи сторін» відповідачка ОСОБА_2 зазначила свої номера мобільних телефонів, а також міститься інформація про підписання електронним підписом кредитного договору 26 грудня 2023 року о 10:50:01.

Оскільки відповідачка ОСОБА_2 у поданих нею заявах по суті справи не заперечує належність їй зазначених в «Особистому кабінеті» в пункті 10 кредитного договору «Реквізити сторін» телефонних номерів та адреси електронної пошти, первісний кредитор направив на електронну адресу примірник договору №4246439 про надання коштів на умовах споживчого кредиту відповідачу, який нею був підписаний.

З огляду на наведене, суд вважає необґрунтованими твердження сторони відповідачки щодо не доведення факту укладення кредитного договору, оскільки такий договір був підписаний відповідачкою ОСОБА_2 електронним підписом із одноразовим ідентифікатором, що відповідає зазначеним вище нормам, а також зазначений кредитний договір не визнаний судом недійсним, відтак в силу ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні зазначеного кредитного договору відповідачка ОСОБА_2 та первісний кредитор ТзОВ «Лінеура Україна» погодили: суму кредиту: 22500 грн.; строк кредиту - 360 днів; порядок та умови надання кредиту; порядок обчислення процентів; порядок повернення (виплати) кредиту та сплати процентів; інші умови договору.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із п.2.1. кредитного договору кредит надається товариством у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта, за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 .

Відповідачка, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначила, що позивачем не доведено факту видачі їй кредитних коштів в сумі 22500 грн. Разом з тим, такі доводи не узгоджуються з матеріалами справи, з огляду на наступне.

Відповідно до п.2.4. кредитного договору кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п.2.1 договору.

Згідно з абз.11 ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24 травня 1995 року №88.

У п.2.1 зазначеного положення вказано, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, і включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно з п.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

На виконання вищевказаних норм закону, та в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач надав суду документи, щодо надання кредитних коштів позичальнику, які складені у відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: кредитний договір, який містить підписи обох сторін і в кредитних правовідносинах є первинним бухгалтерським документом, та інформаційну довідку вих.№1110-2808 від 28 серпня 2024 року ТзОВ «Універсальні платіжні рішення», яке є оператором системи платежів «іРау.ua», про перерахування 26 грудня 2023 року 10:51:14 на картку відповідачки № НОМЕР_1 , зазначену нею у кредитному договорі, 22500 грн.

Окрім цього, як вбачається із наданих АТ КБ «Приватбанк» відомостей, на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_4 , та випискою по вказаній картці встановлено отримання ОСОБА_2 26 грудня 2023 року кредитних коштів на загальну суму 22500 грн. та користування вказаними кредитними коштами.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, позивачем та первісним кредитором доведено факт надання коштів відповідачці на виконання вимог договору №4246439 від 26 грудня 2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту у розмірі 22500 грн. на картку, яка належить відповідачці.

Разом з тим, відповідачкою ОСОБА_2 не доведено, що картка, зазначена нею у кредитному договорі та у інформаційній довідці від 28 серпня 2024 року ТзОВ «Універсальні платіжні рішення» №366086, їй не належить та не спростовано факту перерахування коштів на цю картку.

Відповідно до договору факторингу №26/08/24 від 26 серпня 2024 року ТзОВ «Лінеура Україна» відступило ТзОВ «ФК «Укрглобал-фінанс» право вимоги до ОСОБА_2 за договором №4246439 про надання споживчого кредиту від 26 грудня 2023 року, що підтверджується витягом з реєстру боржників від 26 серпня 2024 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Представник відповідачки Давізон О.В., заперечуючи проти задоволення позовних вимог, серед іншого, зазначав, що позивачем не надано належних доказів набуття права вимоги від первісного кредитора щодо заборгованості за кредитним договором №4246439 від 26 грудня 2023 року.

Суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки відповідачка в судовому порядку договір факторингу №26/08/24 від 26 серпня 2024 року не оскаржувала, відтак, в силу ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК Укрїани зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частинами 1, 9 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно із ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Як вбачається з наданого ТзОВ «ФК «Укрглобал-фінанс» розрахунку заборгованості за договором позики №4246439 від 26 грудня 2023 року, станом на 26 грудня 2024 року року ОСОБА_2 має 160312 грн. 65 коп. заборгованості, з яких: 22500 грн. заборгованість за кредитом; 137812 грн. 65 коп. заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.1.4 кредитного договору за період з 26 грудня 2023 року по 26 серпня 2024 року.

Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідачка, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, не надала жодних доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів та сплати заборгованості в повному обсязі, не спростувала наданий позивачем розрахунок заборгованості, а також не надала свого розрахунку заборгованості, який би містив інший розмір заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідачкою не виконано зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, а позивач отримав право вимоги за таким кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором №4246439 від 26 грудня 2023 року у розмірі 160312 грн. 65 коп.

Щодо вирішення питання судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належить надання професійної правничої допомоги.

Згідно з ч.2 ст.137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, за приписами ч.3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатурута адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.8 ст.141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18.

Згідно положень додаткової постанови Верхового Суду від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

Таким чином суд, розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі (10000 грн.), адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено: копію договору про надання юридичних послуг №02/08/2024 від 02 серпня 2024 року, укладеного між ТзОВ «ФК «Укрглобал-фінанс» та адвокатом Руденком К.В., копію витягу від 30 серпня 2024 року з реєстру №1 до акту приймання-передачі наданих послуг №7 до договору №02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02 серпня 2024 року.

Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги заперечення представника відповідача, суд вважає, що такі мають не обґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаними адвокатами (адвокатом) робіт (наданих послуг), часові, витраченому на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг).

Таким чином, виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п.6 ч.3 ст.2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 3000 грн. Суд вважає, що саме такий розмір витрат є необхідним і неминучим для ТзОВ «ФК «Укрглобал-фінанс», яке було змушеним до залучення професійної правничої допомоги адвоката.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позов задоволено повністю, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 2422 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову до суду.

Керуючись статтями 2, 12, 81, 89, 133, 137, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , жительки АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», , місцезнаходження м.Київ, бульвар Вацлава Гавела, 4, заборгованість за кредитним договором №4246439 від 26 серпня 2024 року в сумі 160312 грн. 65 коп. витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. та 2422 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25 лютого 2025 року.

СУДДЯ Оксана БЕСПАЛЬОК