Справа № 703/4153/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

представника позивача - Квітко Р.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілаенергопромтранс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу з оплати послуги з постачання теплової енергії та абонплати, -

встановив:

ТОВ «Смілаенергопромтранс» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_1 на його користь 2530 грн 70 коп. боргу з оплати послуги з постачання теплової енергії і абонплати та 2684 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що до 01.07.2022 позивач був добросовісним постачальником теплової енергії у будинок, в якому знаходиться квартира відповідача за адресою АДРЕСА_1 . Нарахування оплати послуги здійснені відповідачу за тарифами, затвердженими рішеннями виконавчого комітету Смілянської міської ради № 461 від 18.10.2017.

Відповідач була споживачем послуг з постачання теплової енергії згідно ст.. 1 ЗУ «Про теплопостачання» та має не закритий особовий рахунок споживача № НОМЕР_1 (з 01.07.2022 будинок переведено на автономне опалення за рішенням загальних зборів співвласників).

21.11.2011 сторони уклали договір про надання послуг з централізованого опалення житла № 508.

Позивач умови цього договору повністю виконав. Згідно п. 10 Договору та п. 35,36 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою КМУ № 830 від 21.08.2019, відповідач повинна була оплачувати послугу щомісяця наступного за розрахунковим, але свої обов`язки споживача добровільно не виконує.

27.05.2022 позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу на відповідача та 01.07.2022 суд задовольнив заяву, але за заявою відповідача 28.09.2022 скасував судовий наказ. Підставою для скасування судового наказу є невизнання відповідачем поточного боргу, оскільки вона наполягала, що він знаходиться за межею строку позовної давності, всупереч попереднім домовленостям.

Так, позивач вказує, що ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 28.05.2014 № 22ц-793/1474/14 було підтримано рішення Смілянського міськрайонного суду від 23.04.2014 по справі № 703/1012/14-ц стосовно відмови товариству у стягнення частини боргу з відповідача за теплоенергію, що виник за межами трирічної позовної давності у розмірі 2102,77 грн (а не 2530,70 грн, як стверджує відповідач).

09.07.2018, відповідач, маючи новий поточний борг в сумі 15884,21 грн, звернулась до позивача щодо перерахунку нарахування оплати у зв`язку з розбіжностями в розмірах опалювальної площі квартири.

27.07.2018 позивач надав їй відповідь, що для задоволення заяви необхідно додати правовстановлюючі документи на квартиру, та попередив про можливе стягнення боргу разом із штрафними санкціями. Після чого відповідач зі своїм чоловіком принесли документи, а також просила не нараховувати їй штрафні санкції та дати їм можливість сплатити увесь існуючий борг частинами до 01.11.2018. При цьому сторони домовилися, що у призначенні платежу відповідач не буде вибирати і вказувати період оплати боргу.

Також, позивач пояснив відповідачу, що старий борг в розмірі 2102,77 грн у примусовому порядку не стягується, але й не підпадає під списання. Тобто його неможливо стягнути в примусовому порядку, але списувати, чи не списувати це право, а не обов`язок надавача послуг. Адже в Україні відсутній закон про списання боргів, що виникли за межею позовною давності.

Після домовленості відповідач дійсно почала дотримуватися свого усного зобов`язання і частинами сплачувати борги, зокрема: у серпні 2018 року 5616,60 грн, у вересні 2018 року 7490,68 грн, у жовтні 2018 року 304,21 грн. Але повністю своє зобов`язання виконала аж у червні 2019 року (7185,17 грн) та й після чергового нагадування позивача. Отож, позаяк у платіжних документах відповідачем не було вказано конкретний період, як і було взаємно погоджено, за який здійснюється оплата, то позивач, на підставі ст..ст. 509,529 ЦК України, закрив спочатку старий борг в сумі 2102,77 грн, а потім закривав поточні нарахування по мірі надходження коштів. Адже, кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами. Тобто, споживач без дозволу надавача послуг не має права вибирати окремі періоди оплати.

Позивач вказує, що оплата відповідачем сум у серпні, вересні 2018 року та у червні 2019 року у більшому розмірі, ніж було помісячно нараховано, свідчить про визнання нею усього свого боргу та за змістом ст.. 264 ЦК України є діями, що переривають строк позовної давності. Тому позивач на законних підставах закрив великими платами відповідача борги минулих періодів аж до березня 2022 року та звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності.

Позивач вказує, що оскільки на кінець травня 2022 року у відповідача знову виник борг за несплачену спожиту теплоенергію за період: лютий 2021 року квітень 2022 року та з грудня 2021 року по квітень 2022 року борг з абонплати, в загальній сумі 19373,21 грн, то він змушений був звертатися до суду про примусове стягнення боргу. Після того, перед поданням заяви про скасування судового наказу, відповідач сплатила у вересні 2022 року 14406,61 грн борг, але вдруге порушивши своє добровільне зобов`язання, недоплатила 2530,70 грн.

08.11.2022 позивач надіслав відповідачу пропозицію про добровільну оплату боргу в сумі 2472,72 грн. 24.11. відповідач звернулась до позивача із заявою, наполягаючи на списанні боргу в сумі 2472,72 грн. 28.11.2022 позивач надав відповідь про те, що вона черговий раз сама ж порушує власні зобов`язання і за нею обліковується лише поточний борг з березня 2022 року.

Таким чином, позивач вказує, що відповідач заборгувала на день звернення до суду за період: березень 2022 року квітень 2022 року 2319,56 грн оплати за теплоенергію та з грудня 2021 року по червень 2022 року 211,14 грн абонплати, а всього 2530,70 грн.

Відтак вказану суму позивач просить стягнути з відповідача, а також понесені судові витрати.

31 серпня 2023 року було відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

26 вересня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнала позовні вимоги та зазначила, що сума 2102,70 грн, а за рішенням суду 2472,72 грн вже була предметом розгляду справи № 703/1012/14-ц, 2/703/443/14 від 23 квітня 2014 року Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, яке було переглянуто Апеляційним судом Черкаської області 28 травня 2014 року, ніяким позовні вимоги позивача було відхилено. Також вказує, що ніяких особистих зустрічей з представниками ТОВ «Сміленергопромтранс» за період з 2014 року і по сьогодні не відбувалось, а відповідно ніяких домовленостей н існує.

Також зазначає, що 09.07.2018 було її звернення до ТОВ «Смілаенергопромтранс» стосовно необ`єктивних нарахувань через помилку в площі квартири. Позивач нараховував їй сплату за тепло на неіснуючі 1,17 кв.м. щомісячно протягом 2013-2018 років. Однак, за її проханням так і н було зроблено перерахунок за сплачений період і не було компенсовано її втрати.

24.11.2022 вона зверталась до позивача стосовно невизнаного нею старого боргу. Однак, окрім посилання позивача на усні домовленості, яких, як стверджує відповідач, не було, доказів визнання нею старого боргу немає.

Також вказує, що позивач вважає, що існує борг 2530,70 грн, який виник внаслідок того, що нею в період часу з серпня 2018 року по червень 2019 року було сплачено за тепло декількома платежами. Однак, звертає увагу суду, що при оплаті частинами в квитанціях чітко зазначений період та сума послуги за цей період.

Вказує, що старий борг вона не сплачувала та не давала свого погодження на включення його в плату і не визнає дотепер. Стверджує, що фактичного боргу за послугу з теплопостачання перед позивачем вона не має.

15 січня 2025 року від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких остання вказала, що категорично не визнає позовні вимоги та просить врахувати, що вона сплачувала кошти за опалення квартири не частинами, а із зазначенням сум оплат за конкретні періоди оскільки, яка сума за період (календарний місяць) нараховувалась позивачем, згідно розрахункам, то така сума і оплачувалась. Також вказує, що вона ніколи не визнавала борг в сумі 2102,77 грн, оскільки такий борг пред`являвся за межами позовної давності. Всі платежі вона оплачувала, вказуючи періоди і суми в платіжних документах, одно разу сплативши одну і ту ж суму двічі. Вважає, що позивач неправомірно привласнив її грошові кошти, в тому числі утримав суму 2102,77 грн, яку утримувати за законом не мав права, а також одну із сум, які вона 27.05.2022 та 23.09.2022 сплатила як одну і ту ж суму за один і той же період в розмірі 2506 грн 28 коп. За надані послуги за грудень 2021 року.

На підтвердження своєї позиції відповідачка надала квитанції про сплату нею боргу, а також розрахунки відсутності боргу.

Також судом неодноразово було витребувано інформацію з АТ «Державний ощадний банк України щодо оплати ОСОБА_1 в сумі 2493,90 грн на користь ТОВ «Смілаенергопромтранс».

Представник позивача ТОВ «Смілаенергопромтранс» Квітко Р.В. у судове засідання 20.02.2025 не з`явився, 21.11.2024 подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. В заяві також вказав, що відповідач так і не надала належні та допустимі докази про те, що вона дійсно сплатила через АТ «Ощадбанк» 10.10.2019 2493,90 грн за теплоенергію спожиту в лютому 2019 року. Адже ці кошти не надійшли на спец рахунок позивача, що діяв на той час в АТ «Ощадбанк». Так само і керівні органи Смілянського відділення ТВБВ № 10023/0391 АТ «Ощадбанк» у Черкасах та Києві не підтверджують факт отримання коштів від відповідача. Припускає, що працівник банку тоді помилково поставила штамп на платіжному рахунку, або присвоїла ці кошти собі. Тому позивач наполягає на повному задоволенні своїх позовних вимог, а відповідач, якщо бажає, має право звернутися до банку в порядку регресного позову.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні 20.02.2025 проти задоволення позову заперечувала, надала пояснення, аналогічні її позиції, викладеній у відзиві та письмових поясненнях.

Суд, заслухавши відповідача, врахувавши позицію представника позивача, викладену у заяві від 21.11.2024, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

21.11.2011 між ТОВ «Смілаенергопромтарнс» та ОСОБА_1 було укладено договір на про надання послуг з централізованого опалення житла № 508.

До 01.07.2022 ТОВ «Смілаенергопромтранс» був добросовісним постачальником теплової енергії у будинок, в якому знаходиться квартира відповідача, а саме буд. АДРЕСА_2 , що підтверджується актом про подачу теплової енергії від 01.11.2021.

Нарахування оплати послуги здійснені ОСОБА_1 за тарифами, затвердженими рішеннями виконавчого комітету Смілянської міської ради № 461 від 18.10.2017, копія якого надана в матеріали справи.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Згідно ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків; 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ТОВ «Смілаенергопромтранс» є надавачем комунальної послуги з централізованого опалення в м. Сміла Черкаської області.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 є споживачем комунальної послуги з постачання теплової енергії, яка надається за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, будь-яких письмових доказів, які свідчать про відмову відповідача ОСОБА_1 від отримання вищевказаної житлово-комунальної послуги, матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно з законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком споживача - є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно ч.5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року №712/8916/17 (14-448цс19).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідачки борг в сумі 2319,56 грн за період березень 2022 року квітень 2022 року оплати за теплоенергію та з грудня 2021 по червень 2022 року в сумі 211,14 грн.

Також, позивач вказує та відповідачем не оспорюється, що позивачем було погашено борг відповідача, в сумі 2102,77 грн за минулий період.

Так, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 квітня 2014 року в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь ТОВ «Смілаенергопромтранс» 2102,77 грн заборгованості було відмовлено. Вказане рішення суду Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 28 травня 2014 року було залишено без змін.

В зв`язку з тим, що ТОВ «Смілаенергопромтранс» погасило борг відповідачки у сумі 2102,77 грн шляхом погашення, так званого, старого боргу, позивач стверджує, що у відповідачки утворилась нова заборгованість, а саме в сумі 2319,56 грн за період березень 2022 року квітень 2022 року оплати за теплоенергію та з грудня 2021 по червень 2022 року в сумі 211,14 грн.

З вказаними діями позивача, відповідач категорично не погодилась.

Щодо погашення вказаного боргу, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 "Припинення зобов`язання" ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-786цс17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від цієї позиції.

У листі Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №12/1-64 від 17.05.2007 зазначено, що «списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги чинним законодавством не передбачено».

Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 №237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок, відкритий на конкретного споживача у підприємства-виконавця житлово-комунальних послуг, є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства-виконавця і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто підприємства-виконавця. Крім того, чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання, а тому така заборгованість зазначається в довідках про стан заборгованості.

Відтак, суд приходить до висновку, що ТОВ «Смілаенергопромтранс» мало право погасити борг ОСОБА_1 в сумі 21002,77 грн.

Щодо заборгованості ОСОБА_1 в сумі 2319,56 грн за період березень 2022 року квітень 2022 року оплати за теплоенергію та з грудня 2021 по червень 2022 року в сумі 211,14 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Так, відповідачем надано в матеріали справи копію квитанції від 23.09.2022 з яких вбачається, що відповідач сплатила послуги з теплопостачання за період січень 2022 квітень 2022 в сумі 8583,20 грн (а.с.99), за грудень 2021 в сумі 2506,28 грн (а.с.98), за березень 2021 в сумі 2494,34 грн (а.с.101), що значно перевищує заявлені позивачем вимоги. Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 за грудень 2021 двічі було оплачено послуги, а саме 27.05.2022 та 23.09.2022 (а.с.98,99).

Щодо неотримання позивачем грошової суми в розмірі 2493 грн 88 коп., яку відповідач сплатила 10 жовтня 2019 року в якості оплати за надані позивачем послуги.

Так, відповідач вказує, що в зв`язку з тим, що ТОВ «Смілаенергопромтранс» не врахувало вказаний нею платіж у сумі 2493 грн 88 коп., відтак і виникла заборгованість, яку позивач просить з неї стягнути.

Так, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 10 жовтня 2019 року через відділення АТ «Ощадбанк» здійснила оплату послуг постачання теплової енергії за лютий 2019 року в сумі 2493,88 грн, про що в матеріали справа надана копія квитанції (а.с.103), оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні.

Однак ТОВ «Смілаенергопромтранс» заперечує факт отримання вказаних коштів, в зв`язку з чим судом за клопотанням представника позивача було витребувано докази з АТ «Державний ощадний банк України».

Так, згідно відповідей АТ «Державний ощадний банк України» встановлено, що в програмному забезпеченні СБОН відсутня оплата від ОСОБА_1 в сумі 2493,90 грн на користь ТОВ «Смілаенергопромтранс».

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ст. 1091, 1092 ЦК України, які діяли на момент переказу ОСОБА_1 коштів в рахунок оплати боргу за теплову енергію, банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перерахувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні. У разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення клієнта банк несе відповідальність відповідно до закону.

Як вже зазначалося вище судом оглянуто оригінал квитанції наданий ОСОБА_1 та копія якої долучена в матеріали справи, відповідач здійснила оплату послуг постачання теплової енергії за лютий 2019 року в сумі 2493,88 грн, в зв`язку з чим працівником банку було поставлено відповідну печатку та підпис відповідальної особи.

Відтак, суд вважає, що ОСОБА_1 мала обґрунтовані очікування, що її платіж зарахований в рахунок оплати а постачання теплової енергії та заборгованість у неї відсутня.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ТОВ «Смілаенергопромтранс» та відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії, що утворилась за період з березень - квітень 2022 року та абонплати за період з грудня 2021 по червень 2022 року в загальній сумі 2530,70 грн.

Керуючись ст.4, 9, 7, 12, 13, 76-78, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 279, 282, 284, 288-289, 354 ЦПК України,

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілаенергопромтранс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу з оплати послуги з постачання теплової енергії та абонплати - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення набирає законної сили протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 25 лютого 2025 року.

Сторони у справі:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Смілаенергопромтранс», адреса: 20705, Черкаська область, м. Сміла, вул. Василя Стуса, 41, .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2

Головуючий: Ю. В. Крива