КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/4079/24 Головуючий у І інстанції - Марчук О.Л.
апеляційне провадження №22-ц/824/2721/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2024 року та на додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Леся Володимирівна, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Чучков Михайло Олександрович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

установив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., приватний виконавець виконавчого округу Київської області Чучков М.О. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначив, що 25 березня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. вчинено виконавчий напис за №471 про звернення стягнення на належне йому нерухоме майно.

Викладаючи й цитуючи за змістом позову положення нормативно-правових актів, посилався на те, що він не отримував повідомлення банку про дострокову вимогу про повернення коштів та приватним нотаріусом не перевірено безспірність заборгованості.

Просив суд, визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 25 березня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за №471.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2024 року зазначений вище позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 25 березня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за №471.

Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1453, 44 грн. у відшкодування судових витрат.

Крім того, до суду першої інстанції 27 серпня 2024 року надійшла від представника ОСОБА_1 заява про розподіл судових витрат позивача на правову допомогу, у якій вона просила стягнути з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

Васильківським міськрайонним судом Київської області від 28 серпня 2024 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.

Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20000 грн. у відшкодування судових витрат на оплату правової допомоги.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями ПАТ АБ «Укргазбанк» подало апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що у зв`язку із систематичним невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором воно направило вимоги позичальнику та ОСОБА_1 про усунення порушення в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» №132/4464/2024 від 09 лютого 2024 року, в яких вимагало повернути суму кредиту та відсотків, однак вимога виконана не була.

Вимога була направлена на адресу зазначену в Договорі іпотеки, а саме: АДРЕСА_1 . Про зміну проживання позивач його не повідомляв.

Оскільки позичальник не задовольнив його вимогу про дострокове повернення кредиту, банк на підставі статей 34, 87-91 Закону України «Про нотаріат», глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 та п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, звернулося до приватного нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

Таким чином, вказує, що судом першої інстанції не було досліджено матеріали справи та скасовано виконавчий напис з формальних причин.

Наголошує, що у нього були всі підстави, передбачені чинним законодавством України та укладеними договорами, для звернення до приватного нотаріуса за вчиненням виконавчого напису (наявне порушене зобов`язання, безспірність вимог, направлення вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки).

Крім того, зазначило, що зважаючи на обсяг і складність процесуальних документів та справи в цілому, а також той факт, що розгляд справи проводився без виклику осіб, воно вважає, що додатковим рішенням від 28 серпня 2024 року, судом першої інстанції було завищено розмір стягнення судових витрат.

Заявлені позивачем витрати на правничу допомогу у даній справі не відповідають критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру.

Розмір витрат є неспівмірним із складність справи, витраченим адвокатом часом, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Просило суд, скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Скасувати додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, щомотивувальна частина його позову обґрунтовується порушенням з боку банку та приватного нотаріуса процедури вчинення оскаржуваного виконавчого напису, зокрема в частині направлення вимоги у порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».

Вказує, що відповідач не направляв вимогу іпотекодержателю, зворотнього під час розгляду справи не встановлено.

Натомість, вимогу було направлено не на адресу позичальника, а на поштове відділення, яке обслуговує адресу одержувача.

Таким чином, вимога була направлена таким чином, щоб він не мав жодної змоги її отримати.

Зазначає, що повідомлення про доставку відправлення через невірну вказівку його номера надійшло не йому, а працівнику банку.

Вказує, що оскільки співробітник банку зазначив свій номер телефону в графі Одержувача, то і поштове відділення при надходженні поштового відправлення №775 повідомляло не його, а співробітника банку ОСОБА_2 номер телефону якого зазначено в графі одержувач.

Таким чином, банк не довів належними та допустимими доказами направлення саме іпотекодавцю, яким являється він, вимоги про усунення порушень договору, а відтак, і не довів виконання вимог ст. 35 цього Закону України «Про іпотеку» та підпункту 2.3 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій та п. 4.1.1 договору іпотеки.

Зазначене свідчить про порушення законодавчої вимоги, щодо належного повідомлення іпотекодавця, що є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, зазначив, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Вважає, що доказами поданими разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, підтверджено понесення ним витрат на правничу допомогу в сумі 20000 грн.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2024 року та додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав суду копію виконавчого напису за №471 вчиненого 25 березня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В.

За змістом вказаного виконавчого напису встановлено, що приватний нотаріус його вчинив на підставі п. 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Оспорюваним виконавчим написом нотаріуса звернено стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки від 21 грудня 2021 року №2304/2021/ КиївОД-МСБ-І без оформлення заставної.

Як вбачається з копії заяви банку від 25 березня 2024 року про вчинення виконавчого напису, для вчинення оспорюваного у даній справі виконавчого напису іпотекодержателем, за переліком додатків до заяви, не було надано нотаріусу довідку фінансової установи про ненадходження платежу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний виконавчий напис було вчинено нотаріусом з порушенням Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлений судом факт порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України, передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Учинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше.

Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц.

Згідно підпункту 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі Порядок), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Підпунктами 3.1 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів.

Пунктом 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Постановою Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Таким чином, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, приватний нотаріус учиняючи виконавчий напис №471 від 25 березня 2024 року керувався п. 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172

З огляду на викладене, на день вчинення виконавчого напису, редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, не передбачала можливість вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений.

Пункт 1 зазначеного Переліку, регламентує, що для одержання виконавчого напису нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, є порушенням вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат», Постанови Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, а тому такий виконавчий напис виконанню не підлягає.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», у такому спорі суд повинен перевірити, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора.

Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення, щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем, щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 357/12818/17.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції).

Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою суду першої інстанції від 03 липня 2024 року за клопотанням позивача судом витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. належним чином завірені копії усіх документів на підставі яких 25 березня 2024 року нею було вчинено виконавчий напис за №471, проте станом на дату постановлення оскаржуваного судового рішення, суду не надано витребуваних документів.

Таким чином, будь-яких доказів, які б вказували на те, що ПАТ АБ «Укргазбанк» приватному нотаріусу КМНО Прокопенко Л.В. було надано повний пакет документів, який відповідав би вимогам Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 для вчинення виконавчого напису від 25 березня 2024 року №471, банком не надано і таких документів матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що банком належними доказами було підтверджено направлення вимоги позичальнику та ОСОБА_1 про усунення порушення в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» №132/4464/2024 від 09 лютого 2024 року, в яких вимагало повернути суму кредиту та відсотків, однак вимога виконана не була, з огляду на наступне.

Так, за положеннями п.п. 47- 49 Постанови ВП ВС від 23 червня 2020 року по справі №645/1979/15-ц, ВП ВС вказує, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Так, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

У вказаній правовій позиції, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому, повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Як вбачається з матеріалів справи, вимогу банком було направлено не на адресу позичальника, а на поштове відділення, яке обслуговує адресу одержувача.

Так відповідно до накладної №775, яка долучена відповідачем як доказ направлення вимоги позичальнику, в інформації про відправлення зазначено: Вид відправлення: Укрпошта Експрес; Тип доставки: Склад - Склад; Одержувачем вказано ОСОБА_1 до поштового відділення: Васильків, Обухівського району, Київської області, 08602; номер телефону в графі одержувача зазначено - «».

Згідно п. 10.1.1. порядку пересилання відправлень «Укрпошта Експрес» (далі - Порядок) При надходженні до ОПЗ відправлення Експрес з типом доставки Склад-Склад або Двері-Склад на номер мобільного телефону адресата, який зазначено в супровідній адресі, автоматично надходить sms/viber-повідомлення з інформацією про надходження відправлення Експрес до ОПЗ із зазначенням контактного номеру телефона ОПЗ.

Положенням п. 10.1.2. Порядку визначено, що у разі невручення відправлення Експрес (адресованого до складу) протягом трьох робочих днів від дати надходження до автоматизованого ОПЗ, на номер мобільного телефону адресата автоматично надходить sms/viber-повідомлення з інформацією про знаходження відправлення Експрес у ОПЗ та датою початку платного зберігання.

Відповідно до п. 1.2. Порядок розроблено відповідно до Закону України «Про поштовий зв`язок», Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 та внутрішніх документів АТ «Укрпошта».

Положенням п. 1.3. Дія Порядку поширюється на підрозділи АТ «Укрпошта», які задіяні в технологічному процесі з пересилання відправлень «Укрпошта Експрес».

З огляду на викладене даний вид поштового відправлення «Укрпошта Експрес» з типом доставки Склад-Склад не передбачає вручення поштового відправлення за адресою одержувача, а лише направляється до поштового відділення яке обслуговує адресу одержувача, при цьому в такому виді поштових відправлень повідомлення одержувача про надходження йому поштового відправлення відбувається за номером телефону, який зазначається відправником.

Оскільки, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що номер телефону в графі «Одержувач» належить ОСОБА_1 , то і доказів того, що поштове відділення при надходженні поштового відправлення №775 повідомляло саме ОСОБА_1 в матеріалах справи також відсутні. Зворотного, під час розгляду справи, не встановлено.

Враховуючи зазначене вище, банк не довів належними та допустимими доказами направлення саме іпотекодавцю, яким являється позивач, вимоги про усунення порушень договору, а відтак, і не довів виконання вимог ст. 35 цього Закону України «Про іпотеку» та підпункту 2.3 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій та п. 4.1.1 договору іпотеки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, а також балансу прав та інтересів сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Щодо оскарження ПАТ АТ «Укргазбанк» додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що 27 серпня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мишковська Т.М. звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у даній справі та стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази: копія ордеру від 11 червня 2024 року, договір №124/24 про надання правничої допомоги від 03 червня 2024 року, додаток №1 до вказаного договору з описом виконаних робіт та квитанціями до прибуткового касового ордеру від 03 червня і 01 липня 2024 року, з яких вбачається, що позивачем дійсно оплачено послуги з правової допомоги у даній справі в загальній сумі 20000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про задоволення заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Мишковської Т.М. та відшкодуванню судових витрату розмірі 20000 грн., а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2024 року та додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба