Номер провадження 2/754/70/25
Справа №754/133/24
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2025 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Буша Н.Д.,

секретаря с/з Шклярської К.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою суду від 10.01.2024 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та було надано позивачу строк для усунення її недоліків.

Позивачем на виконання ухвали суду у встановлені суддею строки було усунуто зазначені судом недоліки, ухвалою від 20.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали цивільної справи та з урахуванням того, що від відповідача надійшла заява про розгляд справи в судовому засіданні, ухвалою суду від 07.06.2024 року було здійснено перехід з розгляду справи з порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Ухвалою суду від 18.09.2024 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи - ОСОБА_3 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 16.09.2021 року нею було надано відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 11 050 доларів США в термін до 25.12.2021 року. Вказана сума позики була отримано відповідачем у присутності свідків. Станом на день звернення до суду отримана відповідачем сума коштів повністю не повернута. Відповідач із суми позики в 2022 року повернула позивачу 1 000 доларів США та в 2023 році 5 000 грн. Тобто загальна сума заборгованості становить 9 550 доларів США. 09.03.2023 рокук позивач звернулась до Печерського управління поліції ГУНП в м. Києві із заявою щодо неправомірних дій. За результатом розгляду заяви Печерським УП ГУНП в м. Києві було повідомлено позивача, що відносини які склались між позивачем та відповідачем носять цивільно-правовий характер, тому відсутні підстави для внесення відомостей до ЄРДР. Крім того, позивач письмово зверталась до відповідача з приводу повернення коштів, однак відповіді не отримала. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму коштів в розмірі 9 550 доларів США.

22.04.2024 року від третьої особи на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких остання пояснила, що в вересні 2021 року вона звернулась до своєї сестри ОСОБА_2 з проханням позичити їй кошти під відсоток для її роботи. 16.09.2021 року ОСОБА_1 погодилась на її пропозицію і дала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 8 500 доларів США під відсоток на три місяці та які вона повинна була повернути в розмірі 11050 доларів США. Після спливу трьох місяців, строк дії умов за погодженням з позивачем був продовжений ще на три місяц,і тобто до 25.03.2022 року. Але 24.02.2022 року почалась війна, все зупинилось, вісім місяців місто Київ був паралізований. У ОСОБА_3 також не було роботи. Але незважаючи на все це, третя особа з відповідачем потрохи почали віддавати позивачу борг. Спочатку віддали 1 000 доларів США. Потім на прохання позивача зібрати їй 20 000 грн. на особисті потреби, третя особа домовилась про зустріч та просила взяти з собою розписку, щоб внести туди записи щодо повернення 20 000 грн., однак на зустріч позивач документ не взяла. Таким чином, позивач вводить суд в оману, на день подання позову до суду сума боргу складає 7 000 доларів США. Крім того, третя особа пояснила, що вона не заперечує повертати борг, але треба трішки почекати та перенести ухвалення рішення на строк до трьох місяців, щоб вона зібрала кошти.

29.07.2024 року від позивача на адресу суду надійшла заява - заперечення, в якій вона зазначає, що кошти вона давала ОСОБА_4 , а не ОСОБА_5 , тому відповідати повинна відповідач. Позивач змінила суму боргу та просила суд стягнути з відповідача суму коштів, яка відповідає дійсності в розмірі 10 050 доларів США, з урахуванням виплаченого боргу (27 000 грн. + 14000 грн.= 41 000 грн.), що в еквіваленти курсу НБУ 40,9 становить 1 000 доларів США.

29.10.2024 року позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог щодо суми заборгованості та просила суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 10 050 доларів США.

12.12.2024 року від відповідача на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких остання зазначає, що дійсно отримала від позивача в борг грошові кошти в розмірі 8 500 доларів США, які передала ОСОБА_5 . Позивач неодноразово отримувала від відповідача та від третьої особи кошти, що в загальному розмірі становить 1 000 доларів США, та 8 000 грн., які не відображені в розписці як повернення боргу, позивач відмовилась про це зазначати, просила суд взяти її пояснення до уваги.

12.12.2024 року від третьої особи на адресу суду надійшли письмові пояснення оформлені як "позовна заява" на позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в яких ОСОБА_6 зазначає, що станом на 12.12.2024 року сума боргу відповідача перед позивачем становить 6900 доларів США.

13.12.2024 року від позивача на адресу суду надійшла заява - відповідь на лист ОСОБА_7 , де пояснила, що ОСОБА_2 дійсно віддала їй 8 000 грн. (200 доларів США), але ці кошти позивач відмовилась записувати в розписку, позивач їх врахувала як компенсацію.

17.01.2025 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на заяву ОСОБА_7 .

В судове засідання сторона позивача не з`явилася. До суду надано заяву, якою позивач позовні вимоги в розмірі 10 050 доларів США підтримує та просить розглянути справу без її участі.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись в порядку, передбаченому процесуальним законом, причини неявки суду не відомі.

Суд вважає за можливим розглянути справу у відсутності сторін та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 16.09.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, умовами якого позивач (позикодавець) передала відповідачу (позичальнику) у власність грошові кошти у сумі 11 500 доларів США терміном до 25.12.2021 року, вказаний термін за домовленістю сторін було продовжено на три місяці, що не заперечується сторонами.

На підтвердження укладення між позивачем та відповідачем договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було представлено розписку від 16.09.2021 року про отримання нею від позивача грошових коштів, проте відповідач належним чином не виконала прийняті на себе за договором зобов`язання, своєчасно не повернувши кошти в повному обсязі.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі в строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Нормами ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц).

Абзацем 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами.

Отже, відповідач не надала до суду жодного належного та допустимого доказу про підтвердження факту недійсності та/або нікчемності правочину в цілому.

При укладенні спірного договору дотримано всі передбачені законом істотні умови, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення зазначеного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами. Договір укладений на власний розсуд та з урахуванням вимог цивільного законодавства, про що свідчить пояснення відповідача та третьої особи.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України - Межі здійснення цивільних прав: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з врахуванням часткового повернення коштів та уточнених позовних вимог позивачем, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 16.09.2021 року в сумі 10 050 доларів США.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 588,89 грн.

На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають задоволеню.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 526, 525, 526, 599, 611, 625, 1047-1050 Цивільного кодексу України. ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП відсутній, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 16.09.2021 року в розмірі 10 050 доларів США. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 588,89 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд міста Києва.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 30.01.2025 року.

Суддя Н.Д.Буша