Справа № 344/822/18
Провадження № 2/344/58/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретарів: Максимів Н.С., Мрічко Н.І., Ласки І.О.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача: Чуйко З.Д., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

представника відповідача Попович В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , треті особи: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Злагода-2006», нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. про усуненя перешкод у користуванні горищем, -

В С Т А Н О В И В:

19.01.2018 ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Злагода-2006» про усуненя перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження спільною сумісною власністю - горищем, у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_4 звільнити горище, демонтувати та перенести зовнішню стіну кімнати № 2 квартири АДРЕСА_2 з несучої цегляної стіни між коридором та житловою кімнатою квартири АДРЕСА_3 на перекриття над кімнатою № 1 квартири АДРЕСА_3 та привести план квартири АДРЕСА_2 у відповідність до технічної документації станом на 15.09.2003 року (а.с. 2-4, т. 1).

У позовній заяві позивачка вказала, що 28.10.2015 року нею була придбана за договором купівлі-продажу квартира АДРЕСА_2 . Так як будинку АДРЕСА_1 більше 100 років, то в ньому передбачено використання індивідуального пічного опалення з відповідними димарями, які проходять через горище будинку, проте вона позбавлена можливості їх обслуговувати та у доступі до горища, яке є допоміжним приміщенням та належить їй на праві спільної сумісної власності. Ці перепони відбуваються внаслідок протиправних дій відповідачки ОСОБА_4 , які були доведені та встановлені постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2014 року у справі № 47479/11/9104 за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання нечинним рішення та зобов`язання вчинення певних дій.

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_4 заперечувала заявлені до неї позовні вимоги, вважає позов безпідставним. Надане позивачкою рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2014 року не можна вважати належним та допустимим доказом протиправності її дій на даний час, чинення нею позивачці перешкод у користуванні власністю, а також того, що зовнішня стіна кімнати 2 її квартири на даний час знаходиться не на старому місці. Відповідачка зазначає, що по даній адміністративній справі вона була позивачем. На той час, тобто ще у 2010 році, вирішення питання щодо визнання нечинним п. 1.6 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 191 від 14.04.2010 року в частині зобов`язання її розробити містобудівне обґрунтування для проведення реконструкції квартири та зобов`язання виконавчого комітету прийняти рішення про надання їй дозволу на переобладнання власної квартири з встановленням санвузла та зміщенням зовнішньої стіни кімнати 2 квартири на несучу цегляну стіну між коридором та житловою кімнатою квартири АДРЕСА_3 , було для неї актуальним. Однак Львівський адміністративний суд надто довго розглядав дану справу (з лютого 2011 року по 21.08.2014 рік). За цей час, ще у 2012 році, всі спори, які виникли між нею та виконавчим комітетом, ОСББ «Злагода-2006» та колишньою власницею квартири АДРЕСА_3 їхнього будинку гр. ОСОБА_7 , були вирішені. За цей час змінилося теж законодавство України, яке регулювало і відносини щодо проведення реконструкції квартири. Нею здійснювався ремонт і перепланування не горища будинку, а власної квартири, яка знаходиться в правому крилі горищного простору житлового будинку і є єдиною в даному просторі. У ході робіт в одній із зовнішніх дерев`яних стін квартири ремонтники знайшли цілий арсенал (склад) боєприпасів, які знешкоджували працівники МНС і, враховуючи їхні рекомендації, вони вимушені були акуратно розібрали й інші дерев`яні конструкції квартири стелю, підлогу та іншу дерев`яну стіну, суміжну з тупіковою частиною горища (де також була велика ніша), яка знаходилась на перекритті над кімнатою 1 квартири АДРЕСА_3 , що розташована поверхом нижче. Взявши до уваги рекомендації Івано-Франківського філіалу «НДІ проектреконструкція» (лист №155/09 від 26.10.2009 року), вони перенесли зовнішню стіну квартири на несучу стіну квартири АДРЕСА_3 і вимурували її із піногазоблоків, яку потім розвалила гр. ОСОБА_7 (власниця квартири АДРЕСА_3 ). Спори з сусідами виникли саме через перенесення цієї стіни. 24.02.2010 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було винесено рішення № 95 про приведення горища будинку АДРЕСА_4 до попереднього стану. Вона виконала дане рішення, що підтверджується листом інспекції ДАБК в Івано-Франківській області від 09.08.2010 року № Б-15/258. Спірну стіну вона встановила на попередньому місці, як було визначено технічним паспортом квартири від 05.12.1996 року та документами про право власності, що підтверджується новим технічним паспортом квартири, виготовленим спеціалістами Івано-Франківського ОБТІ 05.06.2012 року та по поверховим планом будинку. Реконструкція і перепланування квартири нею здійснено відповідно до вимог законодавства без приєднання до неї частини горища загального користування. Проведена нею реконструкція квартири не порушила прав інших співвласників будинку, що підтверджується протоколом засідання правління ОСББ «Злагода-2006» від 16.02.2018 року та результатами письмового опитування співвласників будинку. Доступ до горища їхнього будинку забезпечений безпосередньо зі сходової клітки, а також через приміщення квартири АДРЕСА_5 згідно з техпаспортом, на якому вказані дверні прорізи для виходу на горище. Доступ до обслуговування окремих недіючих димоходів можливий як і до реконструкції безпосередньо із квартири АДРЕСА_5 або з горища. Дані обставини були підтверджені ще у 2011 році управлінням архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у листі № 399/01-07/05 від 22.02.2011 року. Ремонтні роботи в межах існуючої квартири проводились згідно проектної документації, виготовленої у 2011 архітектурно-планувальним бюро Управління архітектури і містобудування Івано-Франківського міськвиконкому і погодженої в установленому порядку головним архітектором міста. Виконані види робіт у квартирі проводились із збереженням несучої конструкції, без допустимих навантажень на перекриття, з дотриманням державних будівельних норм. 15.12.2011 року їй було видано Декларацію про початок виконання будівельних робіт, зареєстровану Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області за № ІФ . Після завершення реконструкції квартири Інспекцією ДАБК їй було видано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ІФ від 12.09.2012 року.

Зазначено, що 15.11.2012 виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було прийнято рішення № 709 про оформлення за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_6 (п. 23 додатку № 1 до рішення). Збільшення загальної площі квартири з 38,74 кв.м. до 41,3 кв.м. відбулось не у результаті захоплення частини горища, як вважає позивачка, а за рахунок ніш внутрішньої частини несучих стін її квартири та площі демонтованих печей, що чітко прослідковується з доданих нею до даного відзиву документів, зокрема: поповерхового плану будинку, плану мансардного поверху, технічних паспортів, виготовленого Івано-Франківським ОБТІ 05.12.1996 та 05.06.2012.

22.03.2013 реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління Івано-Франківської області зареєстровано право власності відповідачки на реконструйовану квартиру, що підтверджується Свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 22.03.2013 та витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1501528 від 22.03.2013.

07.11.2012 Івано-Франківським міським судом (суддя Кишакевич Л.Ю.) була винесена постанова про закриття кримінальної справи, порушеної 05.03.2010 Івано-Франківським міським судом у порядку ст. 27 КПК України за її скаргою відносно ОСОБА_7 за ст. 356 КК України, у зв`язку з примиренням потерпілої ОСОБА_4 та обвинуваченої ОСОБА_7 . З того часу жодних спорів між позивачкою та іншими співвласниками будинку не було.

Як вказується у відзиві, у грудні 2016 року ОСОБА_4 було обрано головою ОСББ їхнього будинку. Конфлікти у них з позивачкою та її чоловіком почалися через те, що рішенням ОСББ їм було відмовлено у наданні згоди на добудову однієї кімнати у подвір`ї на земельній ділянці, яка належить ОСББ. Ними було написано на неї безліч скарг у різні інстанції з приводу нібито незаконної реконструкції квартири. Зазначає, що позивачка з чоловіком також конфліктують і з іншими сусідами, поводять себе зверхньо по відношенню до інших, не беруть участі у загальних зборах ОСББ, відмовились нести разом з іншими співвласниками будинку по ремонту зовнішніх сходів будинку. З приводу неправомірних дій позивачки та її чоловіка вони звертались з колективною заявою до Івано-Франківського відділу поліції.

Просить відмовити у задоволенні позову.

У відповіді на відзив (а.с. 71-72, т. 1) позивачка зазначила, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2014 року є належним та допустимим доказом. Усі письмові докази, якими відповідачка нібито спростовує обставини, встановлені у вказаній постанові суду датовані пізніше ніж зазначене рішення апеляційного суду. Тобто, відповідачка не надала суду доказів після 21.08.2014, які б свідчили, що після нього відбувалися певні зміни, внаслідок яких змінилися обставини, встановлені апеляційним судом. У відзиві відповідачка сама підтверджує, що обслуговування димаря можливо через її квартиру, що вільного та загального доступу до димаря немає.

01.02.2023 позивачка ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову, в обґрунтування якої зазначила, що нею обрано спосіб захисту порушеного права шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спільною сумісною власністю шляхом: визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування; скасування реєстрації права власності на житло (квартиру); визнання недійним договору купівлі-продажу квартири.

Зазначила, що 28.10.2015 придбала квартиру АДРЕСА_7 . 19 січня 2017 нею була подана позовна заява до відповідачки ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спільною сумісною власністю горищем у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача привести квартиру до попереднього стану, який існував до проведеної нею реконструкції. Будинок АДРЕСА_1 є пам`яткою архітектури і у ньому передбачено індивідуальне пічне опалення. Відповідно у позивачки наявні три димоходи, які проходять через горище. ОСОБА_1 позбавлена можливості їх належним чином обслуговувати та обмежена у доступі та користуванні горищем будинку, оскільки в порушення чинного законодавства на горищі багатоквартирного будинку у 1996 з`явилася квартира АДРЕСА_5 , і так 2 вентиляційні канали димоходів відповідачки опинилися всередині у квартирі АДРЕСА_5 , а доступ до горища і можливості його використання для обслуговування будинку став ускладненим. Нормативно-правова база свідчить, що для того щоб горище, яке є допоміжним приміщенням спільної сумісної власності власників багатоквартирного будинку було переведено до житлового фонду і стало квартирою передбачена визначена процедура, яку якраз було порушено відповідачем 1 і відповідачем 2, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивачки, як співвласниці будинку. Далі відповідачка ОСОБА_4 (будучи паспортистом жеку), придбала квартиру у ОСОБА_6 (яка була двірничкою жеку) і протягом багатьох років здійснювала протиправні дії, спрямовані на покращення власних житлових умов за рахунок горища, яке є спільною сумісною власністю жителів багатоквартирного будинку та в порушення законодавства здійснила велику реконструкцію квартири. Внаслідок реконструкції квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_4 розширено квартиру за рахунок коридору загального користування, змінено опалення з пічного на місцеве водне, розібрані елементи пічного опалення, облаштовано ванну кімнату, неодноразово перенесені стіни й піднята стеля, що є загрозою пошкодження будинку, його руйнування й могло призвести, до того, що при вмиканні у квартирі позивачки пічного опалення відбувається задимлення, що є небезпечним для позивачки та членів її родини.

Також позивачкою вказується на те, що відповідачка ОСОБА_4 , незважаючи на те, що є рішення суду, яке не вступило в законну силу через наявність 2-х апеляційних скарг у 2013 році, оформила право власності на квартиру. Однак 21.09.2014 Львівський апеляційний адміністративний суд у справі (№ 479/11/9104) зазначив, що робити містобудівне обґрунтування ОСОБА_4 немає потреби і рішення виконкому дійсно підлягає скасуванню, а так як квартира відповідачки перебуває у приватній власності, то відмовляє їй робити переобладнання у зв`язку з тим, що вона не отримала належних дозволів на переобладнання від сусідів і міськвиконкому згідно статті 152 ЖК України.

Внаслідок таких дій відповідачів позивачка ОСОБА_1 змушена звертатися до суду за захистом своїх прав та просити суд усунути перешкоди у користуванні горищем будинку АДРЕСА_1 шляхом відновлення доступу до горища, яке є спільною сумісною власністю багатоквартирного будинку та наявних там систем комунікацій, зокрема димовентканалів, даху будинку.

Зважаючи на вище зазначене, позивачка зміненими позовними вимогами просить:

усунути перешкоди у користуванні горищем будинку АДРЕСА_1 шляхом:

визнання недійсним та скасування рішення МВК від 17.01.1997 № 8-р в частині, якою надано у власність ОСОБА_8 АДРЕСА_2 ;

скасування державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі якого 23.01.1997 видано свідоцтво про право власності на житло зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації за № 4671/61 й в реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 2256199 за ОСОБА_6 ;

визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету № 709 від 15.11.2012 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» в частині оформлення права власності на кв. АДРЕСА_6 (п. 23 додаток № 1 до даного рішення) за ОСОБА_4 ;

скасування державної реєстрації права власності на житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі якого 22.03.2013 її зареєстровано реєстрі за номером 150089 за ОСОБА_4 ;

визнання недійсним договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 від 15.09.2003 № 1-1724 між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , посвідченого нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І.

Ухвалою суду від 03 травня 2023 року до участі у справі залучено як співвідповідачів: Івано-Франківську міську раду (вул. Грушевського, буд. 21, м. Івано-Франківськ, 76018), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_8 ) та третю особу - нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. (вул. Г.Мазепи, буд. 28, м. Івано-Франківськ, 76018).

У відзиві на позовну заяву із зміненими вимогами відповідачка ОСОБА_4 вказала, що обраний позивачкою спосіб захисту (змінений) не відповідає змісту порушеного права позивачки. ОСОБА_1 звернулась з вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спільною сумісною власністю у багатоквартирному будинку, однак додаткові вимоги (змінений предмет позову) стосуються виключно квартири АДРЕСА_5 , на яку позивачка ОСОБА_1 не має жодного права. Квартира АДРЕСА_5 не є спільною сумісною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку, а є окремим майном (квартирою), вона знаходиться у мезоніні будинку (у правому крилі горищного простору) і є єдиною у даному просторі. Квартира АДРЕСА_5 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами. При цьому право власності на квартиру набуте нею на законних підставах, а саме за оплатним, нотаріально посвідченим та зареєстрованим відповідно до вимог закону договором купівлі-продажу від 15.09.2003 року у попереднього власника квартири ОСОБА_6 . Її право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У заяві про зміну предмету позову позивачка вказує, що відповідачка ОСОБА_4 , будучи паспортистом ОСОБА_11 , придбала квартиру у ОСОБА_6 , яка була двірничкою ОСОБА_11 . Це не відповідає дійсності,оскільки ОСОБА_4 ніколи не була паспортистом НОМЕР_2 , так як на той час навчалася у Медичній Академії і жодних протиправних дій не здійснювала. ОСОБА_6 працювала вчителем німецької мови.

Твердження позивачки про те, що здійснена нею реконструкція є загрозою пошкодження будинку, його руйнування є абсолютно голослівними і не підтверджуються жодними доказами, а навпаки спростовується Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Інспекцією ДАБК 12.09.2012 № 02.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує на те, що будинку 100 років, він є пам`яткою архітектури і у ньому передбачене індивідуальне пічне опалення. Відповідно, у неї є три димоходи, які проходять через горище і вона позбавлена можливості їх належним чином обслуговувати та обмежена у доступі та користуванні горищем будинку, оскільки в порушення вимог чинного законодавства (якого саме не вказано) на горищі багатоквартирного будинку у 1996 році з`явилася квартира АДРЕСА_5 , і так 2 вентиляційні канали димоходів опинилися всередині квартири АДРЕСА_5 , а доступ до горища і можливості його використання для обслуговування будинку став ускладненим. Відповідачка ОСОБА_4 з такими твердженнями не погоджується, оскільки квартира АДРЕСА_5 існувала дуже давно. Це підтверджується копією поповерхового плану будівлі по АДРЕСА_1 , виконаним 08.07.1947 року (Рудзинським), засвідченого Івано-Франківським БТІ 10.11.2009. Найстаріша жителька будинку, власниця кв. АДРЕСА_9 ОСОБА_12 може підтвердити, що коли вона поселилась у 1974 році у свою квартиру, то у квартирі АДРЕСА_5 уже проживала ОСОБА_6 разом зі своєю матір`ю.

Що стосується димоходів квартири АДРЕСА_10 , то вони не знаходяться всередині квартири АДРЕСА_5 , як вказує позивачка. Один з димоходів знаходиться у лівій частині горища (де більшість), один у правій тупиковій частині горища і один у зовнішній стіні будинку. Щодо обслуговування димоходів, користування горищем дуже детально описав експерт у своєму Висновку від 15.08.2019. Фактично це відповідь на 2-ге питання. Зокрема експерт вказав, що на час проведення обстеження горища встановлено два доступи: 1) основний доступ до більшої частини приміщення горища, у т.ч. частини горищного приміщення, де розташовані димові (вентиляційні) канали над приміщеннями другого поверху квартири АДРЕСА_3 та приміщеннями першого поверху кв. АДРЕСА_10 , облаштовано зі сходинкової клітки житлового будинку у дверному отворі; 2) додатковий доступ до приміщень горища, де розташовані димові (вентиляційні) канали, зокрема над приміщеннями другого поверху кв. АДРЕСА_3 та приміщеннями першого поверху кв. АДРЕСА_10 (проекція) передбачено із приміщення коридору площею 7,1 кв.м. та приміщення житлової кімнати площею 13,9 кв.м. згідно плану квартири та експлікації приміщень за копією технічного паспорта від 05.06.2012. Димові вентиляційні канали побілені та пронумеровані фарбою відповідно до номерів квартир. Також експерт зазначив, що після проведення перепланування (реконструкції) квартири АДРЕСА_5 доступ до приміщень горища не змінено.

Що стосується вільного доступу та утримання горищних та технічних поверхів, пославшись на правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджені наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 № 76, експерт у висновку вказав, що вхід у горищне приміщення і на дах дозволяється тільки працівникам виконавця послуг, безпосередньо відповідальним за технічний нагляд і тим, котрі виконують ремонтні роботи, а також працівникам експлуатаційних організацій, обладнання яких розміщене на даху й у горищному приміщенні. Горищне приміщення необхідно утримувати в чистоті. Перебування в горищному приміщенні і на покрівлі дозволяється лише працівникам виконавця послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Двері і люки в горищні приміщення повинні бути закриті на замок. Один комплект ключів від дверей повинен зберігатися у виконавця послуг, другий - у двірника. У будинку для зручності комплект ключів від цих приміщень зберігаються у власниці кв. АДРЕСА_9 ОСОБА_12 , яка завжди є на місці, про що вона та інші мешканці будинку неодноразово повідомляли позивачку.

Що стосується димоходів, то їх перевірка та прочищення з`єднувальних димовивідних труб, що застосовуються для приєднання газового приладу до димового каналу проводяться спеціалізованою організацією разом з перевіркою димових і вентиляціййих каналів у строки, визначені для димових і вентиляційних каналів. ОСББ укладає договори зі спеціалізованою організацію для проведення вказаних робіт і оплачує проведені роботи. ОСОБА_1 жодного разу не впустила у свою квартиру працівника спеціалізованої організації для проведення перевірки.

Позивачка просить усунути перешкоди у користуванні горищем будинку АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним та скасування рішення МВК від 17.01.1997 у частині надання у власність ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_2 , однак не вказуючи конкретних підстав для цього. На момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчий комітет діяв у законний спосіб. До приватизації весь житловий фонд, у т.ч. житловий будинок по АДРЕСА_1 перебував на балансі місцевих рад і відносився до Державного житлового фонду. Громадянка ОСОБА_6 користувалась наданою їй квартирою на законних підставах, на підставі ордеру на вселення, тому мала право на її приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а виконавчий комітет не мав підстав для відмови їй у цьому.

У своїй заяві від 31.01.2023 позивачка вказує, що для того, щоб горище, яке є допоміжним приміщенням спільної сумісної власності власників багатоквартирного будинку, було переведено до житлового фонду і стало квартирою передбачена визначена процедура, яку якраз і було порушено відповідачем-1 і відповідачем-2, що призвело до порушення прав позивачки, як співвласниці будинку. Однак яка саме і ким визначена процедура була порушена, як це вплинуло на права позивачки, коли вона придбала свою квартиру тільки у 2015 році. На той час горище не перебувало у спільній сумісній власності власників квартир будинку. Приватизація квартир почалася тільки у 1992 році у зв`язку із прийняттям Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992року № 2482-ХІІ.

Посилання на резолютивну частину рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 № 4-рп/2004 та положеннях чинного законодавства, що викладені у позовній заяві, а саме ч. 2 ст. 382 ЦК, ст. 391 ЦК відповідачка вважає безпідставним, оскільки рішення Конституційного суду прийнято було набагато пізніше за оскаржуване рішення і стосувалося виключно допоміжних приміщень у житловому будинку, а не квартири. ОСОБА_1 придбала квартиру у даному будинку по АДРЕСА_1 у 2015 році. На той момент усі спори, які виникали між ОСОБА_4 , власницею квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_13 , виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та ОСББ «Злагода 2006», були вирішені.

Оскільки рішення є законним, підстав для визнання його недійсним та скасування немає, то, відповідно немає підстав для скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_6 .

Позивачка, ставлячи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 15.09.2003, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , не наводить жодних підстав для цього. Договір купівлі-продажу є правочином і недійсним його можна визнати тільки за наявності підстав для недійсності правочинів.

Що стосується вимоги щодо визнання недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 709 від 15.11.2012 в частині оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_6 (п.23 додаток № 1 до даного рішення) за ОСОБА_4 , то вказане рішення є абсолютно законним. Підставою для прийняття даного рішення була заява ОСОБА_4 та Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській облаті від 12.09.2012 № ІФ, а також інші необхідні документи. На момент прийняття виконавчим комітетом оскаржуваного рішення усі спори із сусідкою, власницею кв. АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_13 , ОСББ і міськвиконкомом були вирішені. Усі спори з сусідами виникли через перенесення зовнішньої стіни її квартири. Спірну стіну вона встановила на попередньому місці, як було визначено технічним паспортом квартири від 05.12.1996 та документами про право власності, що підтверджується новим технічним паспортом квартири, виготовленим спеціалістами Івано-Франківського ОБТІ 05.06.2012, поповерховим планом будинку та висновком експерта від 15.08.2019. Після завершення усіх спорів вона узаконила проведене нею перепланування (реконструкцію) квартири. Про це свідчить Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області від 12.09.2012. № ІФ. Всі роботи нею виконано відповідно до Проекту, виготовлено АПБ управління архітектури та містобудування Івано-Франківського міськвиконкому, про що зазначив і експерт у своєму висновку за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 15.08.2019 № 595/19-28. Проведена нею реконструкція квартири не порушила прав інших співвласників будинку, що підтверджується протоколом засідання правління ОСББ «Злагода-2006» від 16.02.2018 та результатами письмового опитування співвласників будинку. Доступ до горища їхнього будинку не змінився. Дані обставини були підтверджені ще у 2011 році управлінням архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у листі № 399/01-07/05 від 22.02.2011, а також вищевказаним висновком експерта у даній справі, у якому, зокрема вказано, що після проведення перепланування (реконструкції) доступ до приміщення горища не змінено.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності на житло, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 за ОСОБА_4 зареєстровано в реєстрі за № 150089 від 22.03.2013, відповідачка вказує, що реалізовано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 12.09.2012 шляхом реєстрації у встановленому Законом порядку права власності на квартиру АДРЕСА_5 , тобто дія декларації вичерпана фактом реєстрації права власності на зданий в експлуатацію об`єкт. З цього часу вона набула правомочностей власника вказаного майна та одночасно державою здійснено офіційне визнання і підтвердження факту набуття таких речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Крім того, ОСОБА_4 звертає увагу суду на пропуск позивачем строків позовної давності щодо заявлених вимог. Про те, що вона є власником квартири АДРЕСА_5 , позивачка знала ще до подання даного позову, мала можливість ознайомитися з усіма документами, доданими до відзиву ще у лютому 2018 року. Тому вона мала можливість протягом встановленого законом строку використовувати права, надані законом, у тому числі і звертатися в суд з позовом, однак цього не зробила. Також позивачка у своїй заяві не повідомила про причини пропуску цього строку, не вказала на їх поважність і не просила його поновити. Враховуючи викладене, просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Представник відповідача - Івано-Франківської міської ради подала відзив на позову, у якому заперечує позовні вимоги, вважає доводи позовної заяви в частині визнання недійсними та скасування рішень виконавчого комітету міської ради від 17.01.1997 № 8-р «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» та від 15.11.2012 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» безпідставними.

Зазначається, що у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» гр. ОСОБА_6 (як наймач квартири) звернулась із заявою до керівника органу приватизації щодо оформлення та передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_2 . До заяви було додано довідку про склад сім`ї та займані приміщення, а також розпорядження органу приватизації від 02.01.1997 № 20412 «Про розрахунок вартості надлишкової загальної площі квартири (будинку), що приватизується». Крім цього, органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (п. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Враховуючи вище зазначене, за результатом розгляду заяв громадян щодо приватизації державного житлового фонду повинно бути відповідне рішення органу приватизації про передачу квартир (будинків) у власність або про відмову в цьому у передбачених законом випадках. Оскільки підстав для відмови у наданні дозволу на передачу у власність квартири не було, розпорядженням міського голови від 17.01.1997 № 8-р, затверджено розпорядження госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду та відповідно до діючих норм законодавства щодо приватизації, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за гр. ОСОБА_6 . Оскаржуване рішення жодним чином не порушує прав позивача.

Щодо позовних вимог позивача в частині скасування рішення виконавчого комітету від 15.11.2012 № 709 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», щодо оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 зазначено, що при прийнятті оскаржуваного рішення виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради керувався Наказом Міністерства Юстиції № 7/5 від 07.02.2002, яким затверджено «Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», яке діяло на момент прийняття оскаржуваного рішення. Як вбачається з первинних матеріалів до оскаржуваного рішення, ОСОБА_4 при оформленні права власності на квартиру АДРЕСА_2 було подано належний пакет документів, а саме заяву на ім`я міського голови про прийняття рішення про оформлення права власності; копія технічного паспорта (старого); копія технічного паспорта (нового); копія містобудівних умов та обмежень; копія декларації про готовність об`єкта до експлуатаційної паспорта та ідентифікаційного коду; копія договору купівлі-продажу квартири; копія витягу свідоцтва про право власності на квартиру; довідка фінансового управління та копія свідоцтва про одруження. Таким чином, у виконавчого комітету міської ради не було правових підстав щодо відмови в оформленні права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , оскільки останньою було подано документи у відповідності до вимог «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» та рішення виконавчого комітету міської ради «Про затвердження адміністративних регламентів в Центрі надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська» (зі змінами). А відтак виконавчим комітетом міської ради прийнято рішення № 709 від 15.11.2012 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», згідно якого (п. 23) оформлено право власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , з подальшою видачею ОБТІ свідоцтва про право власності. Оскаржувані рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради прийнято із дотриманням вимог чинного законодавства за жодним чином не порушують права чи інтереси позивача.

Також, представник Івано-Франківської міської ради просить застосувати до спірних відносин строк позовної давності.

Відповідно до ухвали суду від 27 березня 2019 року у справі призначено будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Івано-Франківського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (вул. Академіка Сахарова, 23А, м. Івано-Франківськ).

15.08.2019 виготовлено Висновок експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження № 595/19-28 (а.с. 204-216, т. 1).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представники у повному обсязі підтримали заявлені позовні вимоги, з урахуванням змінених позовних вимог. Просили позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник заперечили позовні вимоги у повному обсязі. Просять відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача Івано-Франківської міської ради у судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог з підстав, наведених нею у відзиві на позовну заяву.

Відповідачка ОСОБА_6 не прибула у судове засідання, належно повідомлялася про розляд даної справи.

Третя особа - нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. не прибула у судове засідання. Від завідувача Першої Івано-Франківської державної нотаріальної Андрусяк К.Ф. надійшла заява про розгляд справи без участі нотаріуса.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як слідує з матеріалів справи, згідно Договору купівлі-продажу квартири від 28.10.2015 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_15 квартиру АДРЕСА_7 та на праві власності їй належить вказана квартира (а.с. 5, 6, т. 1).

На підставі Свідоцтва про право власності від 22.03.2013 ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 26, т. 1).

Право власності на квартиру АДРЕСА_5 набуте ОСОБА_4 за Договором купівлі-продажу від 15.09.2003 року у попереднього власника квартири ОСОБА_6 .

Відповідно до листа Івано-франківського філіалу Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» № 155/09 від 26.10.2009 ОСОБА_4 на її звернення щодо заміни зовнішньої дерев`яної стіни в кімнаті (нумерація кімнати згідно інвентарної справи) квартири АДРЕСА_5 на стінку полегшеної конструкції, а саме з піногазоблоків для покращення показників тепло звукоізоляції повідомлено, що працівниками Івано-Франківського філіалу ДП «НДІпроектреконструкція» проведено обстеження, при цьому встановлено: зовнішня стіна, що межує з горищем в кімнаті 2, площею 15 м.кв., дерев`яна, каркасного типу, оббита з двох сторін дошками товщиною 20 мм і оштукатурена по дранці. Каркас заповнений дерев`яною стружкою. ОСОБА_16 стінка на даний час розміщена на перекритті над кімнатою 1 квартири АДРЕСА_3 , що розташована поверхом нижче. При заміні даної стінки на стінку з піногазоблоків можлива деформація існуючого перекриття. Рекомендовано, враховуючи на невідомий технічний стан перекриття над квартирою АДРЕСА_3 , при проведенні ремонтно-будівельних робіт по реконструкції квартири АДРЕСА_5 дану стінку перенести на несучу стіну квартир АДРЕСА_3 і викласти з піногазоблоків відповідної товщини з доведенням до відповідних норм теплозвукоізоляції. Проектну документацію по реконструкції квартири АДРЕСА_5 виконати в ліцензованій проектній організації і погодити в установленому порядку (а.с. 28, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 24.02.2010 розглянувши матеріали інспекції Держархбудконтролю в Івано-Франківській області щодо самовільно виконаних робіт з приводу реконструкції та самозахоплення горищного приміщення загального користування будинку АДРЕСА_4 , без відповідних дозвільних документів, ОСОБА_4 зобов`язано в місячний термін привести горище будинку АДРЕСА_1 до попереднього стану (а.с. 29, т. 1).

12.09.2012 Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ІФ, що стосується реконструкції квартири АДРЕСА_2 (а.с. 35-38, т. 1).

Згідно рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 709 від 15.11.2012 за ОСОБА_4 оформлено права власності на квартиру АДРЕСА_6 (п. 23 додаток № 1 до даного рішення) (а.с. 39, т. 1).

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2012 року кримінальну справу відносно ОСОБА_7 за ст. 356 КК України, порушеної 05.03.2010 року Івано-Франківським міським судом в порядку ст. 27 КПК України за скаргою потерпілої ОСОБА_4 закрито на підставі п. 6 ст. 6 КПК України, у зв`язку з примиренням підсудної з потерпілою (а.с. 47, т. 1).

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 січня 2011 року позов задоволено. Визнано нечинним п.1.6 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №191 від 14.04.2010 року в частині зобов`язання ОСОБА_4 розробити містобудівне обґрунтування для проведення реконструкції власної квартири. Зобов`язано виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_4 на переобладнання власної квартири АДРЕСА_2 з встановленням санвузла та зміщенням зовнішньої стіни кімнати 2 квартири на несучу цегляну стіну між коридором та житловою кімнатою квартири АДРЕСА_3 .

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2014 hjre апеляційні скарги виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Об`єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку «Злагода 2006» задоволено частково. Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 січня 2011 року у справі № 2а-337/11 в частині зобов`язання виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_4 на переобладнання власної квартири АДРЕСА_2 з встановленням санвузла та зміщенням зовнішньої стіни кімнати 2 квартири на несучу цегляну стіну між коридором та житловою кімнатою квартири АДРЕСА_3 скасовано і прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. В решті постанову залишено без змін (а.с. 9-14, т. 1).

Позивачка ОСОБА_1 , звертаючись із позовом до відповідачки ОСОБА_4 , вказує на порушення її права, як співвласника будинку АДРЕСА_1 на користуванні горищем у цьому ж будинку, зокрема шляхом визнання недійсним та скасування рішення МВК від 17.01.1997 № 8-р в частині, якою надано у власність ОСОБА_8 АДРЕСА_2 .

При цьому, позивачка вказує, що будинок АДРЕСА_1 є пам`яткою архітектури і у ньому передбачено індивідуальне пічне опалення. Відповідно, у неї наявні три димоходи, які проходять через горище, проте вона позбавлена можливості їх належним чином обслуговувати та обмежена у доступі та користуванні горищем будинку, оскільки в порушення чинного законодавства на горищі багатоквартирного будинку у 1996 році з`явилася квартира АДРЕСА_5 і так 2 вентиляційні канали димоходів опинилися всередині у квартирі АДРЕСА_5 , а доступ до горища і можливості його використання для обслуговування будинку став ускладненим. Вказує на порушення процедури переведення Івано-Франківською міською радою спірного горища, яке є допоміжним приміщенням спільної сумісної власності власників багатоквартирного будинку, до житлового фонду, внаслідок чого приміщення стало квартирою відповідачки.

Як встановлено з матеріалів справи, право власності на квартиру АДРЕСА_2 набуте відповідачкою ОСОБА_4 за Договором купівлі-продажу від 15.09.2003 року у попереднього власника квартири ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 належала квартира АДРЕСА_2 належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1997, на підставі рішення МВК від 17.01.1997 року № 8-р (а.с. 54).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 19.06.1992 року) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до пункту першого статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 19.06.1992 року) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Пунктом 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 19.06.1992 року) передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно зі статтею 8 вказаного Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Процедура передачі квартири з державної форми власності у приватну регламентується Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ та Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56, який затвердив Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян" (із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05.08.94 № 72, зареєстроване у Міністерстві юстиції України 23.08.94 за № 201/411, далі - Положення). Дане Положення втратило чинність із прийняттям нового Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян затвердженого наказу № 396 від 16.12.2009 Міністерства з питань житлово-комунального господарства України. Проте основні правила щодо приватизації не зазнали змін: участь у приватизації беруть усі члени сім`ї, які зареєстровані у помешканні та спільно подають до органу приватизації заяву затвердженого взірця. Наймачі, члени сім`ї, які не бажають брати участь у приватизації, складається про це окрему відповідну заяву.

Як слідує з матеріалів справи, гр. ОСОБА_6 (як наймач квартири) звернулася із заявою до керівника органу приватизації щодо оформлення передачі у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 . До заяви було долучено довідку про склад сім`ї та займані приміщення; розпорядження органу приватизації від 02.01.1997 року № 20412 «Про розрахунок вартості надлишкової загальної площі квартири (будинку),що приватизується» (а.с. 351-352, т. 2).

Позивачем жодним чином не доведено, що оспорюване рішення виконавчого комітету від 17.01.1997 № 8-р суперечило вимогам чинного законодавства та що таке рішення видане з порушенням визначеній законом компетенції органом, який видав цей акт.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 , як повнолітня особа, наймач квартири АДРЕСА_5 , яка була зареєстрована та проживала станом на час приватизації за адресою: АДРЕСА_11 , на законних підставах брала участь у приватизації, яка здійснена відповідно до вимог чинного на час її проведення законодавства, а тому підстави для визнання недійсним та скасування рішення МВК від 17.01.1997 № 8-р в частині, якою надано у власність ОСОБА_6 АДРЕСА_2 , а також скасування державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі якого 23.01.1997 видано свідоцтво про право власності на житло зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації за № 4671/61 й в реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 2256199 за ОСОБА_6 відсутні.

Також позивачка вказує на протиправність рішення виконавчого комітету № 709 від 15.11.2012 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» в частині оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_6 (п. 23 додаток № 1 до даного рішення) за ОСОБА_4 , просить його скасувати.

З даного приводу слід зазначити, що відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно на час видачі оспорюваного свідоцтва про право власності регулювались Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 03.08.2004 року в редакції, чинній на час видачі оспорюваного свідоцтва про право власності та наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» № 7/5 від 07.02.2002 із відповідними змінами.

Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 03.08.2004 року (в редакції, чинній на час спірних правовідносин), визначалось, що підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, серед іншого є: свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду.

Пунктом 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 7/5 від 07.02.2002 і зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 28.01.2003 за № 66/7387 (надалі Положення), оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності: органами місцевого самоврядування: членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об`єднання, які повністю внесли свої пайові внески.

Згідно, п. 1.4. Положення обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п 1.5. Положення Державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно:

1) житлові будинки;

2) квартири;

3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо;

4) споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій;

5) приміщення - частини внутрішнього об`єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами.

Також, Державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

У відповідності до додатку № 2 вказаного Положення встановлено перелік правовстановлювальних документів, а підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, серед яких є, зокрема, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування.

Згідно із п. 6.3 Положення свідоцтво про право власності містить інформацію про дату прийняття рішення і прізвище, ім`я, по батькові керівника органу, який прийняв рішення.

Згідно п 8.1. Положення, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності нерухоме майно:

а) органами місцевого самоврядування:

фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Рішенням виконавчого комітету міської ради № 586 від 28.09.2011 року «Про затвердження адміністративних регламентів в Центрі надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська» (зі змінами від 26.07.2012 № 506) передбачалося, що для прийняття відповідного рішення фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна необхідно подати наступний пакет документів: письмову заяву, належиим чином завірену копію паспорта громадянина України (1, 2 та 11 стор.) та ідентифікаційного коду (для фізичних осіб) або належним чином завірену копію свідоцтва про реєстрацію юридичної особи та належним чином завірені копії установчих документів юридичної особи; належним чином завірену копію технічного паспорта; належним чином завірену копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації або свідоцтва про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, або рішення виконкому про акти затвердження державної комісії приймання в експлуатацію об`єктів та присвоєння поштової адреси; оригінал або належним чином завірену копію акту готовності об`єкта до експлуатації або оригінал чи належним чином завірену копію акту державної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; належним чином завірену копію правовстановлюючого документа на земельну ділянку; належним чином завірену копію правовстановлюючого документа про право власності на нерухоме майно до реконструкції; рішення МВК про присвоєння поштової адреси; довідка з містобудівного кадастру та інші документи, які додатково можуть посвідчити право власності на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна.

Як встановлено матеріалами справи, для узаконення реконструйованого житлового приміщення ОСОБА_4 було подано наступний пакет документів: заяву на ім`я міського голови про прийняття рішення про оформлення права власності; копію технічного паспорта (старого); копію технічного паспорта (нового); копію містобудівних умов та обмежень; копію декларації про готовність обєкта до експлуатаційної паспорта та ідентифікаційного коду; копію договору купівлі-продажу квартири; копію витягу свідоцтва про право власності на квартиру; довідку фінансового управління, копію свідоцтва про одруження (а.с. 278-293, т. 2).

Таким чином, ОСОБА_4 було подано документи у відповідності до вимог Положення та рішення виконавчого комітету міської ради «Про затвердження адміністративних регламентів в Центрі надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська» (зі змінами).

Відтак, виконавчим комітетом міської ради законно прийнято рішення № 709 від 15.11.2012 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», згідно п. 23 якого оформлено право власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , з подальшою видачею їй свідоцтва про право власності.

Як вбачається, на момент прийняття виконавчим комітетом оскаржуваного рішення усі спори, пов`язані з перенесенням зовнішньої стіни квартири АДРЕСА_5 з власницею квартири АДРЕСА_3 (сусідкою відповідачки) гр. ОСОБА_13 , ОСББ та виконавчим комітетом були вирішені.

Із технічного паспорта квартири, виготовленим спеціалістами Івано-Франківського ОБТІ 05.06.2012, поповерховим планом будинку та висновком експерта від 15.08.2019 вбачається, що спірну стіну ОСОБА_4 встановила на попередньому місці, як було визначено технічним паспортом квартири від 05.12.1996 та документами про право власності.

Позивачка належно узаконила проведене перепланування (реконструкцію) квартири, про що свідчить Декларація про готовність об`єкта до експлуатації,зареєстрована Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській обл. від 12.09.2012 № ІФ.

У Висновку експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 15.08.2019 № 595/19-28 зазначено, що проведене ОСОБА_4 перепланування (реконструкція) приміщень квартири АДРЕСА_5 відповідає проектному планувальному рішенню, зазначеному на поверховому плані мансардного поверху, виготовленого АПБ управління архітектури та містобудування Івано-Франківського міськвиконкому.

Проведена ОСОБА_4 реконструкція квартири не порушила прав інших співвласників будинку, що підтверджується протоколом засідання правління ОСББ «Злагода-2006» від 16.02.2018 та результатами письмового опитування співвласників будинку.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які є мешканцями будинку АДРЕСА_1 вказали на відсутність обмежень зі сторони ОСОБА_4 у доступі до горища, на яке є вільний доступ, ключі від якого зберігаються у квартирі родини ОСОБА_19 . Також свідки вказали на відсутність перешкод для мешканців будинку у зв`язку із проведенною реконструкцією квартири ОСОБА_4 .

Про незмінність доступу до горища будинку підтверджено і листом управлінням архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 399/01-07/05 від 22.02.2011, а також Висновком експерта у даній справі (а.с. 16 Висновку, або а.с. 211, т. 1 матеріалів справи, зворот).

Вищезазначене підтверджено експертом ОСОБА_20 у судовому засіданні, у якому проведено його допит як експерта з приводу наданого ним Висновку експерта № 595/19-28 від 15.08.2019.

Що стосується вимоги позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 від 15.09.2003 № 1-1724 між ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , посвідченого нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І., слід зазначити наступне.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що: «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі№ 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, щопідставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу.Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтереста спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Як вбачається, підставою для звернення до суду із вказаною вимогою позову є намір усунути перешкоди у користуванні горищем будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, майно, яким фактично користується відповідачка і яке входить до площі її квартири, не належить позивачці, не перебуває та не перебувало у її користуванні. Тобто, позов не має на меті відновлення якогось права позивачки, оскільки спірне майно не вибувало ні з її володіння, ні з її користування і вона не претендує на майно, яким фактично користується відповідачка.

Водночас Цивльний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Одним із способів захистуцивільних прав та інтересує визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другоїстатті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення,чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивнецивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі№ 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних правта інтересів або ж їх відновлювати.По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Враховуючи викладене, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але йчи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Положеннями ч.ч. 1,3 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору. Така правова позиція викладена у постанові КГС ВС від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20.

Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. (статті 316, 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася з вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спільною сумісною власністю (горищем) у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , однак додаткові вимоги (змінений предмет позову) стосуються виключно квартири АДРЕСА_5 , на яку позивачка за законом не має жодного права.

Квартира АДРЕСА_5 не є спільною сумісною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку, а є окремим майном (квартирою) та належить ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними вищезазначеними правовстановлюючими документами.

При цьому, як слідує з матеріалів справи, право власності на квартиру АДРЕСА_5 набуте відповідачкою у законний спосіб за оплатним, нотаріально посвідченим та зареєстрованим відповідно до вимог закону договором купівлі-продажу від 15.09.2003 року у попереднього власника квартири ОСОБА_6 та право власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відтак, під час судового розгляду позивачкою не було доведено ту обставину, що відповідачкою ОСОБА_4 будь-яким чином порушується її цивільне право або законний інтерес.

Сама по собі наявність спору про усунення перешкод у користуванні горищем будинку не може бути підставою вважати, що право позивача порушене. При цьому позивачкою не зазначено в чому саме полягає порушення її прав при укладенні договору купівлі-продажу та яким чином задоволення її позову відновить її порушене право.

Тобто, зважаючи на підставу та предмет позову слід вважати, що звернення із заявленими позовними вимогами не пов`язане з порушенням прав та законних інтересів позивача та не призведе до відновлення її порушених прав, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Що ж стосується доводів позову про те, що димоходи квартири АДРЕСА_10 , належній ОСОБА_1 , знаходяться всередині квартири АДРЕСА_5 , то як вбачається з Висновку експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 15.08.2019 № 595/19-28, проведене перепланування (реконструкція) приміщень квартири АДРЕСА_5 відповідає проектному планувальному рішенню, зазначеному на поверховому плані мансардного поверху, виготовленого АПБ управління архітектури та містобудування Івано-Франківського міського виконкому (а.с. 46, т. 1).

Після проведеного перепланування (реконструкції) приміщень квартири АДРЕСА_5 раніше облаштований доступ до приміщень горища через приміщення квартири АДРЕСА_5 , зокрема з приміщення коридору площею 7,1 кв.м. (на ліву частину горища) та житлової кімнати площею 13,9 кв.м. (на праву частину горища), де розташовані димові (вентиляційні) канали, зокрема над приміщеннями другого поверху квартири АДРЕСА_3 та приміщеннями першого поверху квартири АДРЕСА_10 , не змінено.

Також додатково облаштовано отвір у вигляді відкидного люку у міжповерховому перекритті в частині приміщень горища, де розташовані димові (вентиляційні) канали - права частина горища, із приміщення нижче розташованої квартири АДРЕСА_3 .

Також, як вказано у Висновку експерта, після проведення перепланування (реконструкції) квартири АДРЕСА_5 доступ до приміщень горища не змінено (16 ,19 аркуш висновку).

Стосовно вільного доступу та утримання горищних та технічних поверхів, експерт у Висновку експертизи, покликаючись на Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджені наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 № 76, вказав, що «Вхід у горищне приміщення і на дах дозволяється тільки працівникам виконавця послуг, безпосередньо відповідальним за технічний нагляд і тим, котрі виконують ремонтні роботи, а також працівникам експлуатаційних організацій, обладнання яких розміщене на даху й у горищному приміщенні. Горищне приміщення необхідно утримувати в чистоті. Перебування в горищному приміщенні і на покрівлі дозволяється лише працівникам виконавця послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Двері і люки в горищні приміщення повинні бути закриті на замок. Один комплект ключів від дверей повинен зберігатися у виконавця послуг, другий - у двірника.».

Також, відповідач-1 та відповідач-2 звертають увагу на пропуск позивачем строків позовної давності щодо заявлених вимог.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18 зроблено висновок про те, що: «За змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку потрібно розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. При визначенні початку перебігу строку позовної давності суду треба з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності».

У постанові від 01.03.2023 у справі № 147/1172/19-ц Верховний суд підтримав вищезазначену позицію та одночасно з цим наголосив, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Європейський суд з прав людини зазначив, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, рішення ЄСПЛ від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, рішення ЄСПЛ від 29.01.2013).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи позиції, викладені відповідачами, є очевидним, що позивачка звернулась до суду поза межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Так, позивачка подала позовну заяву у січні 2018 року. До відзиву на позовну заяву стороною відповідача ( ОСОБА_4 ) було долучено копію Свідоцтва про право власності від 22.03.2013 та копію витягу з оскаржуваного рішення від 17.01.1997 № 8-р, а відтак стороні позивача було відомо про наявність оскаржуваного рішення.

Також, позивачкою було придбано квартиру АДРЕСА_7 у 2015 році, тому про порушене право могла дізнатися і з вказаного періоду, поскільки, як вбачається з позовної заяви, перешкоди у користуванні горищем їй чиняться з часу придбання нею квартири.

Однак, з даними позовними вимогами позивачка звернулася у 2023 році та не надала належного обґрунтування, чому із вказаними вимогами вона не могла звернутися раніше.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , треті особи: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Злагода-2006», нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. про усуненя перешкод у користуванні горищем відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 17.02.2025 року.