Справа № 161/820/25
Провадження № 2/161/1447/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права приватної власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

15.01.2025 року позивач ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 23.08.2022 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Під час перебування у шлюбних відносинах із відповідачем, нею, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2023 року, було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 . Дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. На даний час подружні відносини із ОСОБА_1 фактично припинені та у провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області перебуває цивільна справа № 161/22509/24 за її позовом про розірвання шлюбу. Вказані обставини також зумовили необхідність проведення поділу належного подружжю майна. Враховуючи наведене, просить суд визнати за нею право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві, просили задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечував.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 23.08.2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстровано Виконавчим комітетом Торчинської селищної ради Луцького р-ну Волинської обл. за актовим записом № 48 (а.с. 52).

На дату ухвалення даного судового рішення, в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області перебуває цивільна справа № 161/22509/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Рішення у даній справі законної сили не набрало.

Судом також встановлено, що 18.08.2023 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневичем О.А., ОСОБА_1 набула право власності на квартиру загальною площею 40,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Тобто, суд вважає доведеним, що вищевказана квартира була набута у власність позивачкою за час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

У своєму позові ОСОБА_1 ставить питання щодо розподілу спірного нерухомого майна, як спільного майна подружжя, яке в період зареєстрованого з ОСОБА_3 шлюбу було набуте нею у власність, шляхом визнання за нею право власності на 1/2 частку квартири.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого.

В ході розгляду справи сторонами не заперечувалася та обставина, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі на час придбання спірного майна.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України манно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Отже, суд вважає доведеним, що на квартиру АДРЕСА_1 поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , частки яких є рівними.

Таким чином, вищевказане майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а тому є усі передбачені законом підстави для визнання за кожним з них права власності на 1/2 частку спірної квартири.

За наведених обставин, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права приватної власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжяобґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 є учасником бойових дій, а також особою з інвалідністю внаслідок війни, а тому останній звільнений від сплати судового збору на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

З огляду на наведене, суд вважає за необхідне понесені ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5925 грн. 57 коп. компенсувати за рахунок держави.

На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України, ст.ст. 355-357, 364 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 27, 77-81, 206, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права приватної власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 .

Понесені ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5925 (п`ять тисяч дев`ятьсот двадцять п`ять) грн. 57 коп. компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений 25 лютого 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська