КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4280/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Орєхова О.І. в м. Біла Церква 21 жовтня 2024 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича щодо звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Крегул І.І. звернувся до суду із поданням, в якому просив вирішити питання про звернення стягнення на належне боржнику ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0050 пл. 0,1 га. з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва за адресою Київська область, Білоцерківський район, Пилипчанська сільська рада; земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0955 пл. 0,1 га. з цільовим призначенням для індивідуального садівництва за адресою Київська область, Білоцерківський район, с. Фурси; земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0065 пл. 0,0895 га. з цільовим призначенням для індивідуального садівництва за адресою Київська область, Білоцерківський район, Трушківська сільська рада, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року у задоволенні подання приватного виконавця відмовлено.

Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Крегул І.І., не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року та задовольнити подання.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції було критично оцінено додану до подання копію постанови Верховного Суду, оскільки, на думку суду, із неї неможливо встановити, між ким саме укладалися договори дарування від 13 червня 2018 року, які визнані судом недійсними. Вважав зазначену позицію помилковою, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до ЄДРСР, тобто витяг з ЄДРСР має доказове значення та має братися судом до уваги. За наявності технічної можливості суд вправі дослідити судове рішення в ЄДРСР з використанням повного доступу. Отже, в зв`язку з неналежною оцінкою судом першої інстанції постанови Верховного Суду з ЄДРСР, мало місце порушення норм процесуального права, які передбачають обов`язок суду повно та всебічно оцінювати обставини справи та надавати їм правову оцінку, наслідком чого стало ухвалення неправомірного судового рішення.

Наголошував на помилковості висновків суду першої інстанції щодо можливості застосування реституції приватним виконавцем, оскільки попри те, що державні/приватні виконавці є державними реєстраторами в розумінні ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», втім останні обмежені у можливості вчиняти реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки згідно з законом, можуть лише накладати та знімати арешти на нерухоме майно боржника під час примусового виконання рішення. Приватний виконавець не є суб`єктом звернення до суб`єктів державної реєстрації (заявником), а також сам обмежений у праві вчиняти реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію припиненні права власності на підставі судового рішення.

Зважаючи, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачена можливість державного/приватного виконавця застосувати реституцію самостійно або бути заявником при зверненні до суб`єкта державної реєстрації для виконання рішення суду, яке передбачає застосування реституції, то реалізація повноважень виконавця, пов`язана зі зверненням стягнення на майно боржника, яке за ним не зареєстроване, можливе лише за поданням виконавця та на виконання судового рішення, яке передбачає звернення стягнення на таке майно.

Повідомляв, що судовими рішеннями за результатом розгляду справ № 369/14427/19 та № 357/11999/23 фактично відновлено становище ОСОБА_1 , яке існувало до порушення, а саме відновлено ОСОБА_2 у праві власності на земельні ділянки, на які приватний виконавець вправі звернути стягнення у разі задоволення подання.

Вказував, що враховуючи встановлення судом першої інстанції відсутності у ОСОБА_2 коштів та майна, за рахунок яких можливо погасити борг перед ОСОБА_1 , за виконавчими документами, а також те, що ОСОБА_2 поновлено у праві власності на земельні ділянки, то правомірним є задоволення подання приватного виконавця щодо звернення стягнення на такі земельні ділянки, оскільки право власності на них не зареєстровано в установленому порядку ОСОБА_2 та останньою не вживаються заходи щодо реєстрації за собою права власності на земельні ділянки на підставі згаданих судових рішень.

Від боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що приватний виконавець не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження належності спірного нерухомого майна саме ОСОБА_2 , тобто фактичного володіння та користування боржником спірними земельними ділянками.

Крім того, наслідки недійсності правочину у справі № 369/14427/19 позивач ОСОБА_1 не заявляла, з власної ініціативи суду такі наслідки також не застосовувались. Зі змісту рішень судів трьох інстанцій у справі № 369/14427/19 вбачається, що у позовних вимогах про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 відмовлено.

Також з матеріалів цієї справі їй стало відомо про наявність та розгляд судом справи № 357/11999/23, у якій наслідки недійсності правочину позивачем також не заявлені і судом не застосовувались. Таким чином, спірні земельні ділянки вибули з володіння та користування ОСОБА_2 і станом на дату розгляду справи в неї відсутній доступ до земельних ділянок після відчуження їх на користь ОСОБА_3 , і наразі їй не було відомо про подальшу долю цього майна до ознайомлення нею з апеляційною скаргою приватного виконавця у цій справі.

Вказувала, що вона позбавлена можливості зобов`язати фактичних власників майна, за якими воно зареєстровано на теперішній час - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , повернути їй земельні ділянки, які вибули з фактичного володіння та користування ОСОБА_2 після відчуження на користь ОСОБА_3 23 червня 2018 року. Також, з огляду на те, що ОСОБА_2 не була стороною справи № 357/11999/23 та не отримувала судового рішення, відсутні правові підстави для її звернення до суб`єкта державної реєстрації з метою виконання рішення суду у цій справі про державну реєстрації з метою виконання рішення суду у цій справі про державну реєстрацію припинення права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Одночасно, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що боржник ОСОБА_2 фактично володіє та користується земельними ділянками, на які приватний виконавець просить звернути стягнення. Саме по собі визнання недійсними правочинів, за якими ОСОБА_3 відчужила майно на користь заінтересованих осіб, не свідчить про те, що ОСОБА_2 є власником спірного майна, оскільки майно вибуло із її фактичного володіння та користування. За таких обставин відсутні підстави для звернення виконавця з поданням на підставі ч. 10 ст. 440 ЦПК України.

В апеляційній скарзі приватним виконавцем заявлено клопотання про долучення нових доказів, які не досліджувались судом першої інстанції і не оцінювались ним, а саме копії постанови Верховного Суду у справі № 369/14427/19, копії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року в справі № 357/11999/23, копії постанови Київського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у справі № 357/11999/23, копії розширених інформаційних довідок щодо земельних ділянок.

Обґрунтовуючи поважність неподання даних доказів до суду першої інстанції, приватний виконавець зазначав, що копія постанови Верховного Суду від 22 листопада 2023 року надається з матеріалів справи, зазначена постанова уже надавалася до суду першої інстанції у вигляді витягу з ЄДРСР, але була критично оцінена судом, оскільки містила приховані відомості щодо учасників справи, адреси, об`єкти нерухомого майна, з огляду на що постанова подається повторно (без прихованих відомостей) для їх дослідження судом.

Копії судових рішень в справі № 357/11999/23 до суду першої інстанції не подавалися, оскільки приватному виконавцю не було відомо про існування зазначеної справи, учасником якої він не був. Про існування зазначеної справи приватному виконавцю стало відомо під час підготовки апеляційної скарги, з телефонного дзвінка стягувача, якою повідомлено обставини звернення до суду в рамках справи № 357/11999/23 та передано копії згаданих судових рішень, а також копії інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які подавались ОСОБА_1 до суду разом з позовом. З огляду на відсутність у приватного виконавця інформації про розгляд справи № 357/11999/23, оскільки останній не був учасником цієї справи, а також фактичну передачу відповідних матеріалів приватному виконавцю після ухвалення оскаржуваного рішення, вважав, що подача зазначених матеріалів до суду першої інстанції мала місце через об`єктивні причини. Поряд з цим, нові докази мають значення для вирішення порушених приватним виконавцем питань. Просив визнати причини неподання доказів, доданих до апеляційної скарги, поважними, прийняти нові докази та врахувати їх під час розгляду апеляційної скарги.

Боржником ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу подано заперечення щодо клопотання про прийняття нових доказів, із посиланням на те, що докази, які додано до апеляційної скарги, зокрема, рішення судів першої та апеляційної інстанції по справі № 357/11999/23 приватним виконавцем не було подано до суду першої інстанції без поважних причин, оскільки в своєму поданні про звернення стягнення на незареєстроване майно боржника приватний виконавець посилається саме на ті обставини, що земельні ділянки з кадастровими номерами :05:008:0050, :01:002:0955, :02:008:0065 не належать особам, за якими вони зареєстровані, а, на його думку, належать на праві власності боржнику ОСОБА_2 , при цьому приватним виконавцем при зверненні до суду першої інстанції було встановлено, що право власності на зазначені земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що прямо зазначено в його поданні. Таким чином, припинення права власності на земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та наявність прав на ці ділянки у боржника ОСОБА_2 є предметом доказування у цій справі та не може доказуватися рішеннями судів по справі № 369/14427/19, предметом якої було визнання недійсними договорів дарування, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Таким чином, приватний виконавець, звертаючись до суду, повинен був перевірити наявність підстав для звернення з зазначеним поданням до суду в порядку ч. 10 ст. 440 ЦПК України та надати суду докази в обґрунтування своїх вимог відповідно до ст. 76 - 84 ЦПК України. Крім того, приватний виконавець не був позбавлений можливості зробити телефонний дзвінок до стягувача при підготовці подання до суду та дізнатися про обставини звернення стягнення, про які він нібито дізнався при підготовці апеляційної скарги. Також приватний виконавець не був позбавлений можливості перевірити інформацію в ЄДРСР стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та отримати інформацію щодо наявності справи № 357/11999/23 та ухвалених рішень.

Також приватний виконавець є користувачем Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і вочевидь мав можливість та повинен був дослідити записи, наявні в цьому реєстрі, щодо речових прав на земельні ділянки, а отже не був позбавлений можливості подати інформаційні довідки щодо земельних ділянок до суду першої інстанції, а не чекати, допоки йому буде відмовлено у задоволенні подання за недоведеністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У клопотанні приватного виконавця не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, оскільки такими причинами не можна вважати особисте переконання приватного виконавця щодо достатності обсягу поданих до суду першої інстанції доказів, які були оцінені судом іншим чином, ніж він очікував, а також те, що він не брав участі в розгляді справи № 357/11999/23, позаяк ці обставини не завадили приватному виконавцю надати копію постанови Верховного Суду в справі № 369/14427/19, участі в якій він також не брав.

Апеляційний суд також враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), згідно яких, суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені позичальником на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки приватним виконавцем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також враховуючи слушні заперечення боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги, та відмовляє в задоволенні клопотання як необґрунтованого.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа № 357/13488/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Рішенням суду від 06 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року та ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за розпискою від 18 жовтня 2017 року у розмірі 10 062 000 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 8810 грн. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним відмовлено.

На виконання вищевказаного рішення суду Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 30 серпня 2021 року було видано виконавчий лист № 357/13488/18 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 18 жовтня 2017 року у розмірі 10 062 000 грн. (а. с. 207 - 208 т. 5).

13 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Крегулом І.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66809104 з примусового виконання виконавчого листа № 357/13488/18.

На підтвердження направлення боржнику ОСОБА_2 копії постанови про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем надано копію фіскального чеку Укрпошти від 14 вересня 2021 року, в якому зазначено, що рекомендований лист направлено на адресу ОСОБА_2 у м. Біла Церква (а. с. 206 т. 5).

Згідно відповіді Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів № 175910861 від 26 вересня 2023 року в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби (а. с. 209 т. 5).

Згідно відповіді на запит № 177541477 від 12 жовтня 2023 року Державної фіскальної служби України у боржника наявні відкриті розрахункові рахунки, зокрема в КМФ ПАТ «УСБ» м. Київ, АТ «Банк Кредит Дніпро», АТ «Таскомбанк», АТ «ПУМБ», АТ КБ «ПриватБанк», КРД АТ «Райффайзен Банк» м. Київ (а. с. 210 - 211 т. 5).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за боржником ОСОБА_2 зареєстрована квартира, в житловому будинку, загальною площею 65 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки: 1/10 (а. с. 219 - 220 т. 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, отриманої на запит приватного виконавця Крегула І.І., земельна ділянка з кадастровим номером :05:008:0050 пл. 0,1 га. з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва за адресою Київська область, Білоцерківський район, Пилипчанська сільська рада належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2023 року, № 1687 (а. с. 213 т. 5), земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0955 пл. 0,1 га. з цільовим призначенням для індивідуального садівництва за адресою Київська область, Білоцерківський район, с. Фурси належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2023 року, № 1693 (а. с. 215 т. 5); земельна ділянка з кадастровим номером :02:008:0065 пл. 0,0895 га. з цільовим призначенням для індивідуального садівництва за адресою Київська область, Білоцерківський район, Трушківська сільська рада належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2023 року, № 1685 (а. с. 217 т. 5).

Крім того, до подання приватного виконавця надано знеособлену копію постанови Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 369/14427/19 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності. Даною постановою, згідно відомостей з ЄДРСР, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсними договори дарування від 23 червня 2018 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. та зареєстровані в реєстрі за № 627 - щодо земельної ділянки кадастровий номер :05:008:0050, площею 0,1000 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, розташованої за адресою: Пилипчанська сільська рада, Білоцерківський район, Київська область; № 629 - щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0955, площею 0,1000 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: с. Фурси, Білоцерківський район, Київська область; № 631 - земельної ділянки кадастровий номер :02:008:0065, площею 0,0895 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: Трушківська сільська рада, Білоцерківський район, Київська область.

Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що приватним виконавцем не надано суду доказів, які підтверджують, що боржник ОСОБА_2 фактично є власником та має права на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:008:0050, :01:002:0955, :02:008:0065.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною першою статті 48 вказаного Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Отже, питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку, стосується тих випадків, коли боржник фактично є власником майна, володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Застосування судом положень частини десятої статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду: від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09 (провадження № 61-8383св18), від 23 січня 2019 року у справу № 522/6400/15-ц (провадження № 61-19786св18).

Судом першої інстанції встановлено, що боржник ОСОБА_2 не виконала свій обов`язок, передбачений п. 3 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого за рішеннями майнового характеру боржник повинен подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Як встановлено в ході виконавчого провадження у боржника ОСОБА_2 відсутнє майно та кошти на рахунках у банку, на яке б можливо було б здійснити стягнення.

Апеляційний суд враховує, що ухвала суду першої інстанції боржником ОСОБА_2 в частині встановлення судом зазначених обставин не оскаржувалась і у відзиві на апеляційну скаргу вона проти них не заперечує.

Разом із тим, в постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 357/10181/16-ц

(провадження № 61-168 св 24) зазначено, що «звертаючись з відповідною заявою, приватний виконавець повинен надати докази на підтвердження того, що вказане право власності на нерухоме майно належить боржнику, але не зареєстроване в установленому законом порядку. Передбачена нормами ЦПК України можливість звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, не звільняє стягувача або державного/приватного виконавця від необхідності доведення доводів, на які він посилаються, відповідними доказами.

Якщо з поданих виконавцем доказів неможливо безумовно/безспірно дійти висновку, що право власності на нерухоме майно, назване виконавцем, фактично належить боржнику, і не надано доказів на спростування тієї обставини, що спірне нерухоме майно може належати іншій фізичній особі, то відсутні підстави для задоволення подання виконавця про вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилався державний виконавець (пункти 9.5, 9.6, 9.7 постанови Верховного Суду від 16 березня 2020 у справі № 5023/197/12, пункти 66-70 постанови Верховного Суду від 16 червня 2023 року у справі № 921/575/21).

Отже обставини належності нерухомого майна, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, боржнику за рішенням суду мають бути доведеними в установленому порядку. Наявність інших власників спірного майна та/або встановлення порушення прав третіх осіб унеможливлює задоволення звернення стягнення на нерухоме майно, оскільки така заява розглядається на стадії виконання судового рішення, суд не розглядає позов та не вирішує спору про право.

Верховний Суд зазначає, що звернення стягнення на майно без перевірки обставин належності іншим особам неможливе, оскільки згідно із частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а

не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту».

Змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин п`ятої - сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Дослідивши докази, надані приватним виконавцем разом із поданням про звернення стягнення на незареєстроване майно боржника, суд першої інстанції встановив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, земельні ділянки з кадастровими номерами :05:008:0050, :01:002:0955, :02:008:0065, які, на думку приватного виконавця належать ОСОБА_2 , зареєстровані за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу від 24 липня 2023 року.

Натомість, постановою Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 369/14427/19, знеособлена копія з ЄДРСР якої надана приватним виконавцем до суду першої інстанції, було визнано недійсними договори дарування від 23 червня 2018 року щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :05:008:0050, :01:002:0955, :02:008:0065.

Докази оскарження та скасування договорів купівлі-продажу від 24 липня 2023 року, на підставі яких за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на земельні ділянки з указаними кадастровими номерами, приватним виконавцем до суду першої інстанції не надавались.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких обставин, оскільки приватним виконавцем не надано беззаперечних доказів, що боржник ОСОБА_2 фактично є власником майна, володіє та користується таким нерухомим майном, а навпаки з цих доказів судом встановлено, що спірне нерухоме майно може належати іншим фізичним особам, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову в задоволенні подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, як недоведеного та необґрунтованого.

Висновок суду по суті подання приватного виконавця заяви є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований приватним виконавцем належним чином.

Доводи апеляційної скарги, що судовими рішеннями за результатом розгляду справ № 369/14427/19 та № 357/11999/23 фактично відновлено становище ОСОБА_1 , яке існувало до порушення, а саме відновлено ОСОБА_2 у праві власності на земельні ділянки, на які приватний виконавець вправі звернути стягнення у разі задоволення подання, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, позаяк ґрунтуються на нових доказах, а саме рішеннях у справі № 357/11999/23, які не подавалися до суду першої інстанції і не були прийняті апеляційним судом відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Апеляційний суд не приймає аргументи апеляційної скарги, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачена можливість державного/приватного виконавця застосувати реституцію самостійно або бути заявником при зверненні до суб`єкта державної реєстрації для виконання рішення суду, яке передбачає застосування реституції, з огляду на те, що в ухвалі суду першої інстанції відсутні будь-які висновки про можливість застосування реституції самим приватним виконавцем, а натомість вказано, що визнання недійсним договору є самостійною підставою для застосування реституції, що надасть можливість приватному виконавцю продовжувати вчиняти дії щодо примусового виконання судового рішення згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що в зв`язку з неналежною оцінкою постанови Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 369/14427/19, наданої у вигляді витягу з ЄДРСР, судом першої інстанції неповно та невсебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та не надано їм правову оцінку, наслідком чого стало постановлення неправомірної ухвали, апеляційний суд враховує таке.

Дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Відповідно до ч. 1 , 5 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону.

За таких обставин суд першої інстанції мав можливість ознайомитися в електронній формі безпосередньо у Єдиному державному реєстрі судових рішень з судовим рішенням, копію якого було надано приватним виконавцем, і яке містило єдиний унікальний номер справи.

Таким чином, висновки суду, що з наданої приватним виконавцем постанови Верховного Суду у справі № 369/14427/19 від 22 листопада 2023 року неможливо встановити, між ким саме укладались договори дарування від 13 червня 2018 року, які визнані судом недійсними, є помилковими.

Проте, враховуючи, що окремі недоліки ухвали суду першої інстанції не вплинули на правильність правового результату вирішення справи, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено, що приватним виконавцем не надано суду доказів, які підтверджують, що боржник ОСОБА_2 фактично є власником та має права на дані об`єкти нерухомості, апеляційний суд, застосувавши правило ч. 1 ст. 367 ЦПК України, вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення справи та відповідний правовий результат не впливають.

Апеляційний суд зауважує, що приватний виконавець не позбавлений можливості повторно звернутися до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, надавши належні та допустимі докази на підтвердження того, що боржник ОСОБА_2 фактично є власником майна, володіє та користується таким нерухомим майном.

З огляду на встановлені обставини, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані та передчасні доводи апеляційної скарги, що оскільки судом першої інстанції встановлено відсутність у ОСОБА_2 коштів та майна, за рахунок яких можливо погасити борг перед ОСОБА_1 за виконавчими документами, а також те, що постановою Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 369/14427/19 та постановою Київського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у справі № 357/11999/23 відновлено ОСОБА_2 у праві власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:008:0050, :01:002:0955, :02:008:0065, то правомірним є задоволення подання приватного виконавця щодо звернення стягнення на такі земельні ділянки, оскільки право власності на земельні ділянки не зареєстровано в установленому порядку за ОСОБА_2 та останньою не вживаються заходи щодо реєстрації за нею права власності на зазначені земельні ділянки на підставі вже згаданих судових рішень.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.