Справа №456/6273/23 Головуючий у 1 інстанції:Сас С.С.
Провадження №22-ц/811/1091/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області в складі судді Саса С.С. від 05 березня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» 56000 грн заборгованості за кредитним договором та 2684 грн сплаченого судового збору, а всього разом 58684 грн.

Вказане рішення оскаржило АТ КБ «Приватбанк».

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення суду в частині відмови заявлених позовних вимог, ухваливши в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача решту заборгованості з тіла кредиту в сумі 3316,23 грн. та відсотків за користування кредитом в сумі 7072,63 грн, в іншій частині рішення залишити без змін.

Вказують, що ОСОБА_1 звернувся до AT КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав(-ла) Заяву № б/н від 31.05.2018 року. З моменту підписання відповідачем заяви, між Банком та відповідачем був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчили про укладення сторонами кредитного договору. Вказані обставини підтверджувалися розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, паспортом споживчого кредиту. У виписці по руху коштів прослідковувалось що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки вбачалось, що відповідач користувався кредитними коштами, а також частково погашав заборгованість за договором. З матеріалів справи (у т.ч. виписки, що є первинним документом та офіційним каналом інформування) вбачається, що Відповідач тривалий час користувався кредитними коштами, а також частково погашав заборгованість. Отже, Відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином ознайомлений з його умовами, акцептував пропозицію Банку, отримав кредитну картку, користувався кредитними коштами, а також визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії спрямовані на виконання укладеного договору. Зазначають, що суд безпідставно відмовив у стягненні частини фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту), порушив норми матеріального права. Відповідно до позовної заяви позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за фактично отриманими коштами у розмірі 59316,23 грн - заборгованість за тілом кредита. Так, ПриватБанком надані до суду саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за Кредитним договором, що не були належним чином досліджені судом, зокрема, суд не звернув уваги на те, що заборгованість за тілом кредиту в повному обсязі не погашена, а тому відповідач зобов`язаний повернути фактично отриману суму кредитних коштів. Отже, заборгованість відповідача за фактично використаними кредитними коштами підтверджена належними та допустимими доказами по справі. За таких обставин суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні частини позовних вимог AT КБ «ПриватБанк» щодо стягнення тіла кредиту. Вказують, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм матеріального права. Суд першої інстанції відмовляючи у стягненні відсотків не взяв до уваги, що 20.09.2022 року Відповідачем було підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг. Тобто, Відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків. Однак зазначена Заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг, яка наявна в матеріалах справи та виписка не були досліджена належним чином судом першої інстанції. Таким чином безпідставним є твердження суду першої інстанцій, що відсутні докази того, що сторони дійшли згоди стосовно розміру та порядку сплати умов щодо процентів та неустойки. Отже, матеріалами справи підтверджено, що відповідач визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами (в тому числі щодо нарахування та сплати %) вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору та його умов, в тому числі щодо сплати відсотків. Разом з тим, як зазначено вище 20.09.2022 року відповідачем було підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, в якій зазначено основні умови кредитування, зокрема п.1.3 - Процентна ставка 36% річних. Враховуючи те, що зазначеною вище Заявою, яка підписана відповідачем 20.09.2022 року, визначено розмір відсотків за користування кредитом, то вони підлягають стягненню з позичальника на користь кредитора в примусовому порядку через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором. Отже, місцевий суд надав невірну оцінку доказам у справі, оскільки у Заяві клієнта від 20.09.2022. року, яка ним підписана, розмір відсотків узгоджений і розрахунок відсотків з цієї дати здійснено за зменшеною відсотковою ставкою. Таким чином встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні % за користування кредитом, оскільки заборгованість за % нараховано після підписання заяви відповідача від 20.09.2022 року, якою розмір % ставки погоджений.

Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, 207, 526,549, 551, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, та задовольняючи позов частково, виходив з того, що 31.05.2018 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку». В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку з підписом клієнта ОСОБА_1 від 31.05.2018 містяться його анкетні дані. У подальшому відповідач ОСОБА_1 ознайомившись із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту від 18.04.2019 року отримав картку типу преміальна картка кредитний ліміт до 200000 грн. Згідно довідки про зміну умов користування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , останньому було збільшено кредитний ліміт 21.10.2019 року на суму 56000 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту позивач керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з боржника лише суми непогашеного тіла кредиту, яка згідно представленого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором складає 56000 грн. Вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за іншими нарахуваннями є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Так, уАнкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку від 31.05.2018, що підтверджує укладення кредитного договору, процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач ОСОБА_1 та ознайомився і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату простроченого тіла кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. З врахуванням наведеного, суд знаходить обґрунтованими вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом лише в частині тіла кредиту. Тому, з відповідача ОСОБА_1 слід стягувати на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 56000 грн, оскільки згідно довідки про зміну умов користування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , останньому було збільшено кредитний ліміт 21.10.2019 року на суму 56000 грн. З огляду на правову позицію ВП ВС від 03.07.2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості по відсоткам є безпідставними, у зв`язку із чим в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи; частина обставин, які суд вважав встановленими не відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому рішення суду підлягає зміні.

У листопаді 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило:

стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»:

- заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 31.05.2018 року, яка складається з наступного;

- 59316.23 грн заборгованість за кредитом;

- 7072.63 грн заборгованість по процентам за користування кредитом.

В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_1 звернувся до позивача АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 31.05.2018 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві. У подальшому відповідач ознайомившись із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту від 18.04.2019 року отримав картку типу преміальна картка кредитний ліміт до 200000 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту позивач керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.11..2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, який відповідно до п. 1.1.1.63. договору - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. Однак відповідач своїх зобов`язань по своєчасному поверненню кредиту та нарахованих відсотках згідно умов кредитного договору не виконує, внаслідок чого станом на 26.11.2023 у нього виникла заборгованість на загальну суму 66388,86 грн, яка погашена не була, а тому просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.05.2018 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку». В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку з підписом клієнта ОСОБА_1 від 31.05.2018 містяться його анкетні дані.

У подальшому відповідач ОСОБА_1 ознайомившись із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту від 18.04.2019 року отримав картку типу преміальна картка кредитний ліміт до 200000 грн.

Згідно довідки про зміну умов користування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , останньому було збільшено кредитний ліміт 21.10.2019 року на суму 56000 грн.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту позивач керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Згідно з розрахунку заборгованості за договором від 31.05.2018 укладеного між ПриватБанк та ОСОБА_1 станом на 26.11.2023 загальна заборгованість за наданим кредитом становить 66 388,86 (а.с.9-13) грн.

Також матеріали справи містять виписку за договором №б/н за період 25.11.2009-27.11.2023 (а.с. 94 109).

Відповідно до частин 1-2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статями 626, 628 ЦК України договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У статті 634 ЦК України договір приєднання визначений як договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілими всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19).

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі.

Згідно з частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При цьому, у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, роз`яснила, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов правильно висновку, що вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за іншими нарахуваннями (проценти за користування кредитом) є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що уАнкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку від 31.05.2018, що підтверджує укладення кредитного договору, процентна ставка не зазначена. Крім того, у вище вказаній заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Також, матеріали справи не містять підтверджень, що ОСОБА_1 підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомився та погодилася з Витягом з «Умов та правил надання банківських послуг» та Витягом з «Тарифів Банку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Враховуючи те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату простроченого тіла кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, суд першої інстанції вірно зазначив, що такі умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Більше того, такі докази як заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.17 29) та інформація про контактні дані кредитодавця (а.с.30 33), колегія суддів не бере до уваги, оскільки інформація про контактні дані підписана 18.04.2019, заява про приєднання підписана 20.09.2022, в той час як договір між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено 31.05.2018, тобто доказів того, що вище вказана заява та інформація про контактні дані кредитодавця стосуються саме договору від 31.05.2018 немає.

Щодо стягнення судом суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 56000 грн., то колегія суддів вважає, що такий підлягає зміні.

Згідно з розрахунку заборгованості за договором від 31.05.2018 укладеного між ПриватБанк та ОСОБА_1 станом на 26.11.2023 заборгованість за тілом кредиту становить 59316,23 грн. Також, виписка з банківського рахунку, що міститься в матеріалах справи, містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача - баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної з коштами операції).

Колегія суддів вважає, що виписка по рахунку та розрахунок заборгованості є належними доказами у справі щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, що підтверджує фактично отримані кредитні кошти (тіло кредиту), на що суд першої інстанції уваги не звернув. Будь-яких доказів на спростування таких доказів відповідач не надав. Свого розрахунку, контррозрахунку заборгованості ним не надано. Будь-яких клопотань про витребування інших доказів на спростування вказаних ні в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не заявлено.

Оскільки заборгованість за тілом кредиту в повному обсязі не погашена, то відповідач зобов`язаний повернути фактично отриману суму кредитних коштів.

Таким чином за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 31.05.2018 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід було стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 59 316,23 грн. Оскільки суд вказаної суми не стягнув, рішення суду підлягає зміні.

Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими, та таку слід задовольнити частково, рішення ж суду першої інстанції слід змінити в частині вирішення позовних вимог. А саме слід збільшити суму заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 56000 грн. до 59 316,23 грн. В задоволенні решти позову слід відмовити.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог змінити, збільшивши суму заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» з 56 000 грн до 59 316,23 грн. В задоволенні решти позову відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2025 року.

Судді: Я.А. Левик

Н.П. Крайник

М.М. Шандра