КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/410/19 Головуючий у суді І інстанції Колесник О.М.
Провадження № 22-ц/824/3588/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С. В., про поділ майна подружжя.

Після закриття підготовчого провадження у справі, а саме 30 вересня 2024 року відповідач ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення доказів, в якій просив витребувати: у Державної податкової служби України інформацію з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку та військового збору за 2014-2020 роки щодо ОСОБА_2 ; у акціонерного товариства «Правекс Банк» копії договорів позики та змін до них, які підписані у період з 2013 по 2015 роки між банком та ОСОБА_2 ; у публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відомості про рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_2 , та виписку про рух коштів по рахунках за період із січня 2018 по 2020 рік щодо витрат; у акціонерного товариства «Сенс Банк» відомості про рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_2 , та виписку про рух коштів по рахунках за період із січня 2018 по 2020 рік щодо витрат.

В обґрунтування заяви послався на те, що у грудні 2023 року Національним агентством з питань запобігання корупції було відкрито доступ до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - реєстр декларацій), з якого йому стало відомо про наявні у позивачки кошти станом на момент подання декларацій за 2019, 2020 роки. На думку відповідача, отримана з декларацій інформація свідчить про те, що ОСОБА_2 приховала від нього грошові кошти із сімейного бюджету, забрала їх особисто собі, а тепер намагається стягнути кошти з нього в судовому порядку. З урахуванням викладеного вважав, що існує необхідність у забезпеченні доказів шляхом їх витребування, оскільки терміни зберігання такої інформації в податковій службі та банківських установах можуть бути вичерпані.

Також ОСОБА_1 порушив клопотання про поновлення строку на подання заяви про забезпечення доказів, мотивуючи його тим, що у період закритості доступу до реєстру декларацій він не міг знати про подання декларацій за 2019, 2020 роки зі сторони колишньої дружини, тобто термін доступу «дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності» перерваний саме державою Україною, що, на його думку, є поважною причиною пропуску строку.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року взадоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на забезпечення доказів та заяви про забезпечення доказів відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що доводи відповідача про те, що не вжиття заходів забезпечення доказів може призвести до втрати доказів не є належним чином мотивованими, ґрунтуються на припущеннях.

Крім того, суд не взяв уваги клопотання відповідача щодо поновлення строку для подання заяви про забезпечення доказів, оскількиїї подано після закінчення підготовчого провадження у справі і заява не містить обґрунтування об`єктивної неможливості її подання у встановлений строк з причин, що не залежали б від волі відповідача.

Також суд звернув увагу, що ОСОБА_1 17 січня 2024 року звертався з аналогічною заявою про забезпечення доказів шляхом їх витребування, в задоволенні якої протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року, було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення доказів шляхом їх витребування задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову в забезпеченні доказів у цій справі, недотримався стандартів якості судового рішення та не мотивував його належним чином, не врахував всі обставини, терміни та причини подання такої заяви про забезпечення доказів, що призвело до постановлення необґрунтованої ухвали.

Зазначає, що звертав увагу суду на положення частини третьої статті 116 ЦПК України, відповідно до якого заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви, тоді як у статтях 116-118 ЦПК України не має поняття строку подачі такої заяви та не передбачено її подання саме на стадії підготовчого засідання.

Він не знав і навіть не очікував, що позивачка, подаючи щорічні декларації до НАЗК після розірвання шлюбу, підтвердить факт наявності готівкових коштів, які є спільним майном подружжя. Правовий статус таких коштів можна довести за рахунок витребування відомостей про доходи та витрати позивачки за 2014-2020 роки і якщо різниця між ними буде відрізнятися від сум, які вказані в декларації, то можна стверджувати, що ОСОБА_2 забрала сімейні кошти і подала позов, у якому фактично відсутній предмет спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Каращенко Ю.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що у поданій заяві про забезпечення доказів належним чином не аргументується, які обставини свідчать про те, що в майбутньому докази, про забезпечення яких просить відповідач, можуть бути втрачені або подання їх стане ускладненим. Більш того, докази, які відповідач просить витребувати, не стосуються предмета спору у справі № 753/410/19, не мають жодного доказового значення та не є належними у розумінні цивільного процесуального закону, в тому числі з підстав того, що відповідач просить витребувати інформацію за період, який не співпадає з періодом перебування сторін у шлюбі. Крім того, зазначені докази стосуються предмета спору в іншій справі № 523/2460/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка перебуває на розгляді Суворовського районного судум. Одеси.

Також стверджує, що ОСОБА_1 не дотримано процесуальний порядок подання заяви про забезпечення доказів, адже норми статей 116, 117 ЦПК України в розрізі строку подання та розгляду заяви про забезпечення доказів слід тлумачити в комплексі з положеннями статті 197 ЦПК України, пунктом 7 частини другої якої визначено, що суд вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів (якщо ці питання не були вирішені раніше) у підготовчому засіданні. Заяву про забезпечення доказів подано відповідачем після закінчення підготовчого засідання у справі, вона не містить обґрунтування об`єктивної неможливості її подання у встановлений строк з причин, що не залежали б від волі відповідача, а клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку необґрунтоване. Крім того, повторне подання такої заяви поза межами процесуальних строків та без належного правового обґрунтування може свідчити про умисне затягування розгляду справи з боку відповідача.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Каращенко Ю.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

ОСОБА_1 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С.В. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що починаючи з 18 березня 2019 року на розгляді Дарницького районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження перебуває цивільна справа № 753/410/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С. В., про поділ майна подружжя.

В межах пред`явленого позову ОСОБА_2 просила:

визнати грошові кошти у розмірі 2 253 548,50 грн, що еквівалентно 83 890,00 доларам США, спільною сумісною власністю сторін;

здійснити розподіл спільного майна шляхом визнання за нею права особистої приватної власності на 1/2 від 2 253 548,50 грн, що еквівалентно 83 890,00 доларам США та становить 1 126 742,25 грн, що еквівалентно 41 945,00 доларам США;

стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію в рахунок її частки у спільному сумісному майні у розмірі 1 126 742,25 грн, що еквівалентно 41 945,00 доларам США.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року підготовче засідання було закрито, призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 11 травня 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 витребувано із Асоціації «Незалежна асоціація банків України» виписку по особовому рахунку ОСОБА_2 за період з 01 грудня 2014 року по 15 травня 2018 року.

Ухвалою суду від 17 квітня 2023 року за клопотанням ОСОБА_1 витребувано у ПАТ «УніКредит Банк» та у ПАТ «Райффайзен Банк» відомості про рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_2 , та виписку про рух коштів по рахунках за період з грудня 2014 року по травень 2018 року.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року за клопотанням ОСОБА_1 витребувано у АТ «Сенс-Банк» відомості про рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_2 , та виписку про рух коштів по рахунках за період з грудня 2014 року по травень 2018 року.

Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року за клопотанням ОСОБА_1 витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію (відомості) з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» стосовно того, чи перетинала державний кордон України в напрямку в`їзду та/або виїзду з країни громадянка України ОСОБА_2 з грудня 2014 року по 01 травня 2018 року.

17 січня 2024 року відповідачем було заявлено клопотання про забезпечення доказів шляхом їх витребування, зокрема, ОСОБА_1 просив суд: витребувати у АТ «Правекс Банк» відомості щодо договору позики, укладеного ОСОБА_2 за період з 2013 по 2015 рік з датами погашення позики; витребувати у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відомості про рахунки ОСОБА_2 та рух коштів по ним за період з 2014 по 2020 роки; витребувати в АТ «Сенс Банк» відомості про рахунки ОСОБА_2 та рух коштів по ним за період з 2014 по 2020 роки; витребувати від Державної податкової служби України відомості щодо доходів ОСОБА_2 за 2014-2020 роки.

Протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року, у задоволенні вказаного клопотання ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року у справі № 753/410/19.

30 вересня 2024 рокувідповідач знову подав заяву про забезпечення доказів шляхом їх витребування у податкової служби та банківських установ, в якій порушив клопотання про поновлення строку на звернення до суду із заявою про забезпечення доказів.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Проте, право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановлено процесуальним законом.

Цивільним процесуальним законодавством передбачено механізм витребування доказів як способу забезпечення доказів (стаття 116 ЦПК України) та витребування доказів (стаття 84 ЦПК України).

Нормою частини першої статті 116 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Одним зі способів забезпечення судом доказів є їх витребування (частина друга статті 116 ЦПК України).

Згідно із частиною третьою статті 116 ЦПК України заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Цивільним процесуальним законом чітко розмежовано підготовче провадження із проведенням підготовчого засідання, його особливості, строки проведення (Глава 3 Розділу III «Позовне провадження») та розгляд справи по суті із проведенням судового засідання (Глава 6 вказаного розділу).

Статтею 196 ЦПК України передбачено, що для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

Положеннями статті 189 ЦПК України визначено, що завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Таким чином, підготовче судове провадження - це стадiя судового прoцесу, в якій з`ясовується предмет спoру, позoвні вимoги, заперечення на позoвні вимoги, склад учасників судовoго процесу, вирішення відводів, xарактер спірних правовідносин та інших дій, які будуть слугувати для правильного і безперешкoдного розгляду справи пo суті, іншими словами, це важлива складова судочинства, що спрямована на створення умов для правильного, безперешкодного та своєчасного розгляду справи по суті.

У підготовчому засіданні суд, зокрема з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом, чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше (пункт 7 частини другої статті 197 ЦПК України).

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Підготовче засідання є формою підготовчого провадження, яка полягає у вчиненні судом та учасниками судового процесу відповідних процесуальних дій.

За змістом вказаних норм процесуального права, що регулюють порядок вирішення спірного питання, заява про забезпечення доказів може бути подана учасником справи до суду як до, так і після подання позовної заяви, однак не пізніше закриття підготовчого провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення доказів була подана ОСОБА_1 більше ніж через чотири роки після закриття підготовчого провадження з одночасним порушенням клопотання про поновлення строку на подання такої заяви, яке обґрунтовано тим, що він не знав і не міг знати про наявність у позивачки грошових коштів готівкою, про які було зазначено нею в поданих щорічних деклараціях, оскільки доступ до реєстру декларацій було закрито з 28 жовтня 2020 року до 10 грудня 2023 року.

Згідно із частиною першою 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків. Процесуальний строк, виступає одним з ключових елементів цивільно-процесуальної форми, і в цілому направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження цивільного процесу у визначених ЦПК України часових рамках. Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз ЦПК України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства. Процесуальні строки, з поміж іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків. Так, з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків. (див. висновки у постанові Верховний Суд від 20 січня 2021 року у справі № 175/957/19 (провадження № 61-12294св20)).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів відзначає, що під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти лишеті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк.

Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Крім того, розумні строки в цивільному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Поновлення процесуального строку без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Судом встановлено, що на виконання рішення Конституційного Суду України №?13-р/2020 від 27 жовтня 2020 року Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) 28 жовтня 2020 року закрило доступ до реєстру декларацій.

Проте, 29 жовтня 2020 року на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2020 року № 1363-р «Деякі питання діяльності Національного агентства з питань запобігання корупції» НАЗК відновило відкритий доступ до реєстру електронних декларацій.

У подальшому відкритий публічний доступ до реєстру декларацій було обмежено на період з 24 лютого 2022 року по 10 грудня 2023 року.

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції, з`ясувавши у повній мірі обставини дотримання відповідачем процесуального строку на звернення до суду із такою заявою, дійшов висновку про те, що поважні підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на те, що відповідачем не доведено у встановленому законом порядку наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Доведення факту, що відповідач не знав про декларування позивачкою своїх доходів за 2019 та 2020 роки і саме з цієї причини не звернувся своєчасно до суду із заявою про забезпечення доказів, недостатньо для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.

Для поновлення цього строку відповідачу потрібно було довести наявність саме об`єктивних обставин, які б свідчили про те, що він не знав і не міг дізнатись про обставини, які входять в предмет доказування у межах розгляду даної справи, чого останній не зробив.

Суд першої інстанції також доречно звернув увагу, що ОСОБА_1 17 січня 2024 року уже звертався з аналогічною заявою про забезпечення доказів шляхом їх витребування, в задоволенні якої було відмовлено протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року, з підстав того, що ця заява була подана після закриття підготовчого провадження без заявлення клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

Колегія суддів наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Натомість у справі, яка переглядається, відповідач не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк; він не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним заяви про забезпечення доказів не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення.

Водночас пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку відповідача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Ураховуючи вищевикладене, правильним є висновок суду першої інстанції щодо пропуску відповідачем визначеного ЦПК України строку на звернення до суду із заявою про забезпечення доказів до закриття підготовчого провадження у справі та про відсутність поважних причин для його поновлення.

Між тим, суд не врахував, що при поданні заяв (клопотань) учасник справи має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Як встановлено статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Тобто, вирішення питання про наявність/відсутність підстав для забезпечення доказів за заявою, яка подана з пропуском установленого законом процесуального строку, можливе лише після вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку.

Таким чином заява про забезпечення доказів, пропущений строк на подання якої не поновлено, залишається без розгляду, а не без задоволення.

За таких обставин в суду першої інстанції не було підстав розглядати по суті заявлене відповідачем питання про забезпечення доказів у цій справі, оскільки в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду із заявою про забезпечення доказів відмовлено, що є наслідком залишення цієї заяви без розгляду.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Враховуючи наведене, ухвала суду першої інстанції про відмову в поновленні пропущеного процесуального строку та про відмову в забезпеченні доказів постановлена з порушенням нормпроцесуального права, а відтак не може бути залишена в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення її резолютивної частини у редакції, що відповідає наведеним вище мотивам постанови.

Щодо аргументу апеляційної скарги про порушення судом права відповідача на доступ до правосуддя колегія суддів зазначає, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пелевін проти України» (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, від 20 травня 2010 року).

Право на подачу відповідачем заяв (клопотань) про забезпечення доказів у справі, яка вже досить тривалий час розглядається в суді, не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку подачі таких заяв не є обмеженням в отриманні судового захисту. Процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб, що є передбачуваними для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище конкретних норм ЦПК України, що регулюють інститут забезпечення доказів у цивільній справі.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для розподілу судових витрат відповідача у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року змінити, виклавши її резолютивну частину в наступній редакції.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду із заявою про забезпечення доказів відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів шляхом їх витребування залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній