ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 року м. Чернівці

Справа № 725/278/25

Провадження №22-ц/822/233/25

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.,

секретар Бугай В.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Прошина Маріанна В`ячеславівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 січня 2025 року, головуючий у І-й інстанції Галичанський О.І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Прошина М.В., про визнання заповіту недійсним.

З позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову.

На обґрунтування заяви про забезпечення позову посилалася на те, що предметом позовних вимог є квартира АДРЕСА_1 . У 2014 році спадкодавець склала заповіт на позивача. Правовстановлюючі документи на зазначене майно перебувають у відповідача, який фактично володіє зазначеним нерухомим майном всупереч її інтересам як спадкодавця за заповітом.

Зазначала, що невжиття заходів щодо забезпечення позову надасть можливість третій особі здійснити будь-які нотаріальні дії щодо спірного майна, в тому числі з метою продажу іншій особі за заявою відповідача, а також відповідачу відчужити зазначене майно до винесення рішення у справі.

Просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Прошиній М.В. чи будь-якому іншому суб`єкту здійснення реєстраційних дій вчиняти нотаріальні (реєстраційні) дії щодо майна згідно із заповітом ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 .

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Заборонено приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Прошиній М.В. чи будь-якому іншому суб`єкту здійснення реєстраційних дій вчиняти нотаріальні (реєстраційні ) дії щодо майна згідно із заповітом ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 .

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник відповідача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є безпідставною та необґрунтованою, прийнята при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з грубим порушенням норм процесуального права при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Зазначає, що позивач свідомо приховав та навмисно не зазначив ані в позові, ані в заяві про забезпечення позову, що сторони перебувають в судових спорах з 2021 року.

Позивач свідомо приховала, що заповіт, складений ОСОБА_4 на позивача у 2014 році, скасовано заповідачем ще у квітні 2021 року, тобто до складання 05 липня 2021 року заповіту на свою племінницю ОСОБА_2 .

Тому ОСОБА_5 з 05 квітня 2021 року перестала бути спадкоємицею ОСОБА_4 і не має права на позов щодо оскарження заповіту, складеного 05 липня 2021 року на ім`я ОСОБА_2 .

Позивач не обґрунтував свою позовну вимогу про визнання права власності на спірну квартиру.

Позовна заява штучно створена для того, щоб позбавити відповідача можливості виконати судове рішення у справі №725/2306/21 від 27 листопада 2024 року та у встановленому законом порядку реалізувати майнові права, які було грубо порушено ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що апелянт вдається до аналізу позовних вимог та приходить до висновку про безпідставність позовних вимог.

Твердження апелянта про перебування позивача з відповідачем «у судових спорах з 2021 року» не можуть бути поставлені в основу прийняття будь-якого рішення по суті апеляційної скарги, оскільки жодним чином попередній судовий розгляд інших справ за іншими позовними вимогами не стосується позовних вимог у даній справі.

Сторона відповідача не спростувала доводів позивача, що за обставин цієї справи обраний захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами. Водночас, відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки нерухоме майно, на яке накладений арешт, юридично і фактично залишається в її володінні та користуванні.

Арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пунктах 1, 2 якої передбачено, що позов може забезпечуватись, зокрема, накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 334/6521/19.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки це є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 та від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20).

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, позивачка посилалася на можливість вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження спадкового майна іншим особам, що в свою чергу, унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, є визнання права власності за заповітом на спадкове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1 , та визнання недійсним заповіту від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 про передачу ОСОБА_2 після смерті спадкодавця нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що заява про забезпечення позову за своїм змістом відповідає вимогам статті 151 ЦПК України і відповідає суті інституту забезпечення позову, як гарантії дотримання прав позивача в разі ухвалення судом рішення на його користь.

Враховуючи, що спірне нерухоме майно, щодо якого позивач просить вжити заходи забезпечення, є предметом спору в даній справі, оскільки в разі видачі відповідачу свідоцтва про право власності на спірне спадкове майно, яке оспорюється позивачем, та у випадку реалізації відповідачем свого права на розпорядження власністю, незастосування заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та/або ефективний захист, або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що обраний позивачкою захід забезпечення позову у вигляді накладання арешту на спірний об`єкт нерухомості та заборона вчиняти нотаріальні дії щодо спірного майна, відповідає вимогам співмірності, розумності та збалансованості інтересів сторін.

Заходи до забезпечення позову у даній справі застосовуються як гарантія реального виконання рішення суду, їх незастосування може призвести до того, що право позивача не буде захищено навіть у разі задоволення позову, в той час як застосування заходів забезпечення позову може цьому завадити.

У постановах від 19 лютого 2021 року у справі №643/12369/19 (провадження №61-21685св19), від 15 лютого 2021 року у справі №643/12369/19 (провадження №61-21685св19), від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23) Верховним Судом зазначено, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Виходячи з викладеного, обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про правомірність застосування судом першої інстанції вказаних заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних та достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання судового рішення суду, є безпідставними, оскільки цивільний процесуальний закон запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, а щоб гарантувати його виконання, застосовуються заходи забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не підлягає дослідженню, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом вирішення судом під час розгляду спору по суті.

Інші наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, оскільки оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 січня 2025 року без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 20 лютого 2025 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк