Справа №305/29/24
Провадження по справі 2/305/36/25
12.02.2025. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді Марусяк М.О.
секретаря судового засідання Вербещука В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" про визнання недійсним наказу, скасування державних реєстрацій та повернення земельної ділянки у державну власність,-
ВСТАНОВИВ:
05.01.2024, Тячівська окружна прокуратура Закарпатської області, яка діє в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) звернулася в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" про визнання недійсним наказу, скасування державних реєстрацій та повернення земельної ділянки у державну власність.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 09.01.2024 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 07 лютого 2024 року. Надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Залучено до участі у розгляді справи: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
20.03.2024, в.о. керівника Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області, Фістер О. подав до суду заяву про забезпечення позову. В обґрунтування необхідності застосування такого заходу забезпечення позову посилався на те, що до постановлення рішення по справі та набрання ним законної сили існує реальна загроза утруднення його виконання, оскільки в разі невжиття заходів забезпечення позову існує ймовірність відчуження та поділу земельної ділянки.
01.04.2024, представником відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, начальником Бокша С. надіслано до суду через систему "Електронний суд" клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Крім того, 01.04.2024 представником відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, начальником Бокша С. надіслано до суду через систему "Електронний суд" клопотання про застосування строків позовної давності.
17.04.2024, представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Зінченко А.А., з порушенням встановленого судом строку надіслав до суду через систему "Електронний суд" відзив на позов, який суд не бере до уваги. Крім того, додав до відзиву копії низької якості, які є нечитабельними, що не дало суду змогу однозначно тлумачити їх зміст.
17.04.2024, виконувач обов`язків керівника Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області, Фістер О. надіслав через систему "Електронний суд" заперечення проти клопотань про застосування строків позовної давності та залишення позовної заяви без розгляду, зміст якого зводиться до наступного. Окружна прокуратура звернулася до суду з позовною заявою в межах строку позовної давності, який з 02.04.2020 продовжено на строк дії введеного на всій території України карантину та з 17.03.2022 продовжено на строк дії воєнного стану. Що стосується наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі то вони детально наведені у позовній заяві. Участь прокурора у даній справі є законною, не порушує справедливого балансу та зумовлена не тільки захистом державного але й публічного інтересу, який полягає в захисті прав держави. За таких обставин просять відмовити у задоволенні клопотання.
Ухвалою суду від 17.04.2024, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, начальника Бокша С. про залишення позовної заяви без розгляду.
Ухвалою суду від 17.04.2024 підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті.
Після закриття підготовчого провадження, 21.05.2024, представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, Кравченко В.В., надіслав до суду через систему "Електронний суд" додаткові письмові пояснення, зміст яких зводиться до того, що підстава представництва прокуратурою та виключність даного випадку не є достатньо обгрунтованою. Крім того, надані позивачем докази не відповідають вимогам до докуметів і матеріалів, що складаються під час базового лісовпорядкування. Позовна заява не містить будь-яких чітких, конкретних та належних доказів про факт накладення земельної ділянки на землі лісового фонду. На підставі наведеного просив відмовити у позовних вимогах повністю.
Прокурор Рахівського відділу Тячівської окружної прокуратури, Савчук Л.Д., у судове засідання не з`явилася. 12.02.2025, подала через канцелярію суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити з підстав наведений у справі в повному обсязі.
Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у судове засідання не з`явилася. 11.02.2025, представником відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, Беля Л.В., надіслано до суду через систему "Електронний суд" клопотання про уповноваження представника на вступ з вступним словом, в якому вважає, що позовні вимоги прокуратури є необгрунтованими, надуманими та особистим припущенням позивача, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідач, ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Представник відповідача, адвокат Зінченко А.А., надіслав до суду заяву про розгляд справи його без участі та участі позивача. Поряд з цим представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Зінченко А.А. в судовому засіданні призначеному 17.04.2024, в режимі відеоконференції давав суду усні пояснення на позовну заяву, які обгрунтовані наступним. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 30.03.2018 за №585-01, позивачу, було надано дозвіл на розроблення проету землеустрою. Стверджував, що з матеріалів проекту землеустрою вбачається, спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Вважає, що з долучених до позовної заяви доказів неможливо встановити, що належна ОСОБА_1 , земельна ділянка повністю чи частково накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення. Враховуючи те, що ОСОБА_1 , зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку 28.11.2018, а відомості з державного реєстру прав власності є відкритими, позивач мав право звернутись з даним позовом в строк до 29.11.2021. Таким чином, сплив позовної давності про застосування якої заявалено стороною у спорі, є підствавою для відмови у позові. Крім того, визнав, що відзив ним подано з порушенням строків, так, як відповідач запізно уклав угоду про надання правової допомоги, а також просив взяти до уваги докази подані ним разом з відзивом.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", у судове засідання жодного разу не з`явився. Про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, шляхом надіслання судової повістки в електронному вигляді, що стверджується роздруківками довідок про доставку електронного листа. Причини неявки суд не повідомили. Заяв та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.
Суд, дослідивши матеріали справи та додані до неї письмові докази, встановив наступні обставини.
Відповідно до наказу Держгеокадастру №585-сг від 30.03.2018 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва, розташованої за межами населеного пункту полонина Драгобрат на території Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області.
На підставі вказаного розпорядження ТОВ «Ланд ком» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) державної власності, що перебувають у постійному користуванні державного підприємства «Ясінянське ЛМГ» для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг.
Згідно повідомлення № 07.52-104-587 вих-23 від 27.01.2023, Тячівською окружною прокуратурою, повідомлено Закарпатську обласну державну адміністрацію про виявлені порушення.
Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд керується наступним.
Відповідно до ч.1 ст.14 Конституції України, ч.1 ст.1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічні за змістом вимоги містяться і у ч.1 ст.81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, у відповідності до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Що стосується інших обставин, що оспорюються, суд зазначає наступне.
Стаття 5 Лісового кодексу України (далі ЛК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Як вбачається зі ст.55 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Земельного кодексу України (далі ЗК України), до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Згідно ч.2 ст.8 ЛК України право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
При цьому, як зазначено у ст.16 ЛК України, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.
Зі змісту частини 1 статті 17 ЛК України вбачається, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Також, у наказах Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області наказу Держгеокадастру №585-сг від 30.03.2018 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» та №2077-сг від 21.11.2018 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки» - відсутні відомості про вилучення земельної ділянки у землекористувача - ДП «Ясінянське ЛГ».
Поряд з тим, частиною 4 статті 122 ЗК України передбачалось, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
При цьому, до компетенції Кабінету Міністрів України, відповідно до ч.8 ст.122 та ч.9 ст.149 ЗК України належали повноваження щодо передачі земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, а також щодо вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для не лісогосподарських потреб.
З наведеного вбачається, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, у Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області були відсутні повноваження на розпорядження за межами населених пунктів земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення.
Водночас повноваження щодо розпорядження земельними лісовими ділянками за межами населених пунктів належали до компетенції Кабінету Міністрів України, що узгоджується з п.5 ч.1 ст.27 ЛК України.
Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Таким чином внаслідок видання Держгеокадастром наказу №2077-сг від 21.11.2018 порушено також вимоги ч.5 ст.116 ЗК України.
Окрім наведеного, відповідно до ч. ч.1, 2 ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Згідно ч.ч.1,2 ст.57 ЛК України, зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання для житлової, громадської і промислової забудови провадиться переважно за рахунок площ, зайнятих чагарниками та іншими малоцінними насадженнями.
Таким чином, Головним управлінням Держгеокадастру у Закарпатській області під час вирішення питання про затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_1 , спірної земельної ділянки безпідставно та за відсутності на це відповідних повноважень в повному обсязі віднесено до земель сільськогосподарського призначення, а питання про зміну цільового призначення такої із земель лісогосподарського призначення не вирішувалось взагалі. При цьому висновки органу виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища з цього питання не надавались.
За правилами ч.4 ст.84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 56 ЗК України, громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.
Отже, стосовно земель лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності над приватною і, крім того, прямо забороняє органам виконавчої влади передавати їх у приватну власність, крім випадків, визначених законом.
Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Відповідно до п. «б» ч.1 ст.164 ЗК України, складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб.
Частиною 1 статті 22 ЛК України встановлений виключний перелік підстав припинення права постійного користування лісами.
В силу вимог ч.1 ст.24 ЛК України права лісокористувачів охороняються законом і можуть бути обмежені або припинені лише у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України).
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. ч.2, 3 ст.152 Земельного кодексу України). У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст.155 Земельного кодексу України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Перебування земельної ділянки у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця.
Отже, зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням Земельного кодексу України, Лісового кодексів України треба розглядати, як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісогосподарського призначення.
Крім того, в постанові Верховного Суду від 23.06.2021 у справі №676/62/17 сформовано висновок про те, що зяйняття земельних ділянок лісового фонду шляхом накладення треба розглядати, як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Також, відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Цивільний оборот земельних ділянок лісогосподарського призначення є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи ЗК України, ЛК України.
Згідно з п.10 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Поряд з тим, ст.21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії , виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Враховуючи викладене, заявлена в цій справі прокурором вимога про визнання недійсними наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №2077-сг від 21.11.2018 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки» є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.
Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц, з якої вбачається, що порушення зміни цільового призначення є підставою для визнання недійсним рішень про передачу земельних ділянок лісового фонду у приватну власність.
Окрім наведеного, ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
За змістом ч.1 ст.24 вищевказаного Закону державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
Судом встановлено, що наказом Держгеокадастру №2077-сг від 21.11.2018 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки» спірну земельну ділянку незаконно віднесено до земель сільськогосподарського призначення, водночас з наведених у позовній заяві доказів встановлено, що така належить до земель державної власності лісогосподарського призначення.
Таким чином, Держгеокадастром незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки.
Більше того, відповідно до абзацу 1 пункту 2 Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" ЗУ " Про державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. З урахуванням вищенаведених приписів, земельні ділянки лісогосподарського призначення ДСГП "Ліси України" (правонаступника ДП "Ясінянське ЛМГ" є сформованими, з дати видачі лісогосподарському підприємству державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК №000378 від 18.12.1996.
Як вбачається з абзацу 1 частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Відповідно до ст. ст.125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації
Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Окрім того, частиною 13 статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Згідно з частиною 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст.1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності, володіння відбулося в зв`язку з оґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою такого права, значаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності (володіння) на майно, яке набуте злочинним шляхом або осовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001, «Ріела та інші проти галії» від 04.09.2001).
Піддаючи аналізу пропорційність втручання з дотриманням сновоположних принципів ст.1 Першого протоколу Конвенції у справі "Хамер проти Бельгії" Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27.11.2007 вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в береженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. При цьому Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях (у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004,) неодноразово вказував про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Право держави на повернення земельної ділянки, належної до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її передачі у власність фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України.
Повернення у власність держави земельної ділянки, незаконно переданої у приватну власність фізичній особі органом виконавчої влади, має легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.
З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що повернення майна в цьому випадку матиме підстави та буде законним, відповідатиме легітимній меті та переслідуватиме законний суспільний інтерес, оскільки спрямовуватиметься на поновлення порушеного права власника - Закарпатської обласної державної адміністрації.
Так, встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом позову, належить до земель лісогосподарського призначення. Фактично відбулась незаконна безоплатна передача такої у приватну власність некомпетентним органом державної влади, без вилучення та зміни цільового призначення.
При цьому визнання незаконним та скасування рішення органу державної влади, на підставі якого відповідна земельна ділянка незаконно була передана у приватну власність, а також скасування державної реєстрації на право власності на земельну ділянку є єдиним пропорційним і належним способом відновлення порушених інтересів держави у вказаному спорі. За таких обставин позов Тячівської прокуратури відповідає загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що визнання недійсним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, скасування державної реєстрації на право власності на земельну ділянку, яка належить до земель лісогосподарського призначення, та повернення земельної ділянки державі в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, як органу до компетенції якого належать повноваження щодо розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення, не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення.
Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає за потрібне зазначити наступне.
У розумінні ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як вбачається з матеріалів справи, про порушення свого права позивачу стало відомо у зв`язку з внесенням відомостей про право власності ОСОБА_1 , до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28.11.2018.
До суду з даним позовом позивач звернувся 05.01.2024.
Проте, 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.
В подальшому, 17.03.2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 19, а саме "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". В подальшому, указами Президента України воєнний стан не одноразово продовжувався строком на 90 діб.
Таким чином, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайного стану продовжується на строк дії таких обставин.
На підставі наведеного, суд вважає, що прокуратура, яка діє в інтересах держави не пропустила строк позовної давності для звернення до суду для захисту порушеного права.
З урахуванням викладених обставин справи та вимог закону суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення.
У відповідності до ч.7 ст.158 ЦПК України, у зв`язку із ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 20.03.2024 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Відповідно ст. 41 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує питання про розподіл судових витрат таким чином.
У зв`язку із задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідачів: Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та ОСОБА_1 в користь Закарпатської обласної прокуратури слід стягнути, порівну, судові витрати понесені прокуратурою під час розгляду справи, в сумі 8172 (вісім тисяч сто сімдесят дві) гривні 45 копійок з кожного.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-
Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати в сумі 8172 (вісім тисяч сто сімдесят дві) гривні 45 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати в сумі 8172 (вісім тисяч сто сімдесят дві) гривні 45 копійок .
Відомості щодо учасників справи:
- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2025 року.

Головуюча: Марусяк М.О.