Дата документу 19.02.2025 Справа № 333/6839/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/6839/24
Провадження №22-ц/807/515/25
Головуючий в 1-й інстанції - Холод Р.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.,
секретарКамалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 27 грудня 2024 року) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування фізичних осіб на утриманні,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява ОСОБА_1 , в особі його представника Дічко В.С., заінтересована особа: військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утриманні заявника. Заява обґрунтована тим, ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 . Від попереднього шлюбу остання має двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З моменту одруження із ОСОБА_3 , заявник постійно проживає разом з родиною за адресою: АДРЕСА_1 . Дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_1 виховує як рідних, вони знаходяться на його повному матеріальному утриманні, фізичному та духовному вихованні. Зі своїм біологічним батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підтримують зв`язок, вони з ним не бачаться, останній вихованням дітей не займається, їх долею не цікавиться та ніколи не надавав матеріальної допомоги на їх утримання, тобто він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилась донька - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Дружина заявника не працює, знаходиться у декретній відпустці, тому ОСОБА_1 є єдиним, хто отримує всю родину. Заявник також має на утриманні двох неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Незважаючи на повномасштабне вторгнення в Україну з боку рф, колишня дружина заявника - ОСОБА_2 , разом з їх спільними дітьми - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишились проживати на території Кам`янсько-Дніпровської територіальної громади Запорізької області, що є тимчасово-окупованою територією. Протягом 2021 року заявник сплачував аліменти на утримання дітей на рахунок ОСОБА_2 у примусовому порядку (виконавче провадження НОМЕР_20). 04.01.2022 року на підставі заяви останньої, вказане виконавче провадження було закінчене. За домовленістю із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 продовжує у добровільному порядку сплачувати аліменти на утримання їх спільних дітей. З метою звільнення з військової служби, ОСОБА_1 просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт утримання ним неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалами суду від 29.11.2024 року залучено до участі у справі у якості заінтересованих осіб - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Ухвалою суду від 24.12.2024 року заяву ОСОБА_1 в частині встановлення факту перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на його утриманні залишено без розгляду.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2024 року, заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), заінтересовані особи: військова частина НОМЕР_1 (місце знаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) про встановлення факту перебування фізичних осіб на утриманні - задоволено частково.

Встановлено факт перебування ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утриманні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та залишити заяву без розгляду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що питання щодо утримання заявником своїх дітей не може бути вирішено в порядку окремого провадження, а питання щодо звільнення заявника з військової служби повинно вирішуватися в порядку адміністративного судочинства. Факт утримання дітей заявником, зважуючи, що вони знаходяться на тимчасово окупованій території не підтверджено належними та достовірними доказами.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Дічко В.С. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 377 ЦПК України - судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255 та 257 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.03.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Сторони є батьками двох дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , виданого повторно 06.05.2024 року Центральним відділом ДРАЦС Управління державної реєстрації СМУМЮ, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 , виданого повторно 06.05.2024 року Центральним відділом ДРАЦС Управління державної реєстрації СМУМЮ.

Заочним рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 11.01.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

На підставі судового наказу №2-н/318/2/2021, виданого Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму, на дитину відповідного віку, починаючи з 02.11.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

13.05.2021 року за вказаним судовим наказом державним виконавцем Кам`янсько-Дніпровського районного ВДВС ПСМУМЮ (м. Дніпро) Панкеєвою Т.Г. відкрито виконавче провадження НОМЕР_20.

04.01.2022 року ОСОБА_2 звернулася до виконавчої служби із проханням повернути вказаний виконавчий документ без подальшого виконання. Також в заяві зазначила, що претензій по сплаті аліментів до ОСОБА_1 не має.

Постановою заступника начальника відділу Кам`янсько-Дніпровського районного ВДВС у Василівському районі Запорізької області ПСМУМЮ (м. Дніпро) Андрієнко С.В. від 11.01.2022 року повернуто судовий наказ №2-н/318/2/2021, виданого Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області, стягувачу.

Як вбачається з виписки про рух коштів по рахунку № НОМЕР_8 (картка № НОМЕР_9 ), який належить ОСОБА_2 , за період з 15.05.2022 року по 07.06.2023 року, від ОСОБА_1 було зараховано: 5000,00 грн. - 15.05.2022 року, 4000,00 грн. - 11.06.2022 року, 13000,00 грн. - 25.06.2022 року, 5000,00 грн. - 26.08.2022 року, 5000,00 грн. - 12.09.2022 року, 5000,00 грн. - 17.10.2022 року, 5000,00 грн. - 14.11.2022 року, 10000,00 грн. - 13.12.2022 року, 5000,00 грн. - 19.01.2023 року, 5000,00 грн. - 12.02.2023 року, 5000,00 грн. - 14.03.2023 року, 5000,00 грн. - 10.04.2023 року, 15.05.2023 року - 7000,00 грн. (Всього 79000,00 грн.)

Згідно квитанцій про оплату №281298847, №286101788, 02.07.2024 року та 01.08.2024 року ОСОБА_1 здійснив переказ на НОМЕР_10 (отримувач ОСОБА_2 , код отримувача НОМЕР_4 ) в розмірі 5000,00 грн. (всього 10 000 грн.).

Відповідно до квитанцій про оплату №280690420, №294561277, №326418259, №372927600, 28.06.2024 року, 05.09.2024 року, 07.10.2024 року та 03.11.2024 року ОСОБА_1 здійснив переказ на НОМЕР_10 (отримувач ОСОБА_2 , код отримувача НОМЕР_4 ) в розмірі 6000,00 грн. (всього 24 000 грн.).

06.06.2009 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було укладено шлюб, остання змінила прізвище на « ОСОБА_9 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_11 , виданого 06.06.2009 року Комунарським відділом РАЦС ЗМУЮ.

Сторони є батьками двох дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_12 , виданого 24.09.2009 року Комунарським відділом РАЦС ЗМУЮ, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_13 , виданого 14.01.2016 року Ленінським відділом РАЦС ЗМУЮ.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.05.2011 року, шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 було розірвано.

Батьки ОСОБА_3 - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 померли, що підтверджується свідоцтвами про смерть, а саме: серії НОМЕР_14 , виданого 02.11.2023 року Комунарським відділом ДРАЦС у м. Запоріжжі ПСМУМЮ (м. Одеса), та серії НОМЕР_15 , виданого 09.03.2005 року Миколай-Пільської сільською радою Запорізького району, Запорізької області. Україна.

05.08.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 укладено шлюб, остання змінила прізвище на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_16 , виданого 05.08.2022 року Олександрівським відділом ДРАЦС у м. Запоріжжі ПСМУМЮ (м. Одеса).

ІНФОРМАЦІЯ_9 у сторін народилася дитина - ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_17 , виданого 28.06.2023 року Олександрівським відділом ДРАЦС у м. Запоріжжі ПМУМЮ (м. Одеса).

ОСОБА_3 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_18 від 21.08.2023 року №206.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом з дітьми - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №2327- від 16.08.2023 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, витягами з реєстру територіальної громади: №2024/004537013, №2024/004536786, №2024/004536649, №2024/004536590 від 06.05.2024 року, та інформаційною довідкою про проживання осіб, складеною та підписаною головою правління ОСББ «Переможець-47» Апресовою З.Л.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_19 від 18.07.2024 року №202.

Відповідно до листа військової частини НОМЕР_19 від 07.06.2024 року №1562/1579 ОСОБА_1 не погодили звільнення з військової служби з мотивів: відсутні документи утримання своїх дітей від попереднього шлюбу - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (немає рішення суду про розірвання шлюбу з визначенням проживання дітей з батьком, рішення органу опіки та піклування про визначенням проживання дітей з батьком); ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є дітьми військовослужбовця; відсутній договір про сплату аліментів добровільно; відсутнє рішення про факт утримання дітей військовослужбовцем.

Як вбачається з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №MHKKL6QQS3NNOG15 від 20.05.2024 року ОСОБА_1 за період з 20.06.2023 року по 07.05.2024 року перерахував на картку ОСОБА_3 523 855,00 грн.

Встановлення факту утримання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 має юридичне значення внаслідок того, що від його встановлення залежить виникнення права заявника на звільнення з ЗСУ за сімейними обставинами.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилися про добровільну оплату аліментів, у зв`язку з чим остання забрала виконавчий документ про примусове стягнення з заявника аліментів на утримання їх спільних дітей з виконавчої служби.

Задовольняючи заяву частково, суд першої інстанції виходив з того, що відмова від примусового утримання аліментів з заявника відбулася ще до початку проходження військової служби ОСОБА_1 . Заявник продовжує перераховувати грошові кошти на банківський рахунок ОСОБА_2 , всього за період з 15.05.2022 року по 03.11.2024 року було перераховано 113 000,00 грн. Особисте спілкування з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та на цей час неможливе, враховуючи, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у складі Збройних Силах України, а його діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - на тимчасово окупованій території України. В силу ст. 293 ч. 2 п. 5 ЦПК України, суд першої інстанції вважав за можливе встановити факт перебування ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утриманні ОСОБА_1 .

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такими же самими критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).

З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей.

Метою встановлення факту заявник визначив - звільнення з військової служби.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, на підставі положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру та майнового припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

У справі, яка переглядається, заявник просить встановити факт перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей.

З огляду на зазначене вбачається, що у справі, яка переглядається, наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманню) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманню, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Доведення факту одноосібного утримання дітей батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати дітей не виконує своїх батьківських обов`язків, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні/утриманні дітей.

Подібні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі 333/7023/23.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням заяви без розгляду з підстав, передбачених ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

При цьому колегія суддів роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 377, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2024 рокуу цій справі скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування фізичних осіб на утриманні- залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 лютого 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

судді: Е.А. Онищенка

Д.А. Трофимова