1Справа № 335/688/24 2/335/96/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2025 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Алєксєєнка А.Б., за участю секретаря судового засідання Ігнатенко Г.Ю., представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гасанової М.Ю., представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 - Кикош В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та встановлення факту перебування особи на утриманні на момент смерті, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Маркової Ю.В., звернулась до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 у якому просила суд встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 1996 року по червень 2023 року та факт перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 на момент його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що у 1995 році позивач познайомилась з ОСОБА_2 , через деякий час вони почали зустрічатися, а згодом проживати разом однією сім`єю та вести спільний побут за місцем реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Вони проживали разом, як подружжя без реєстрації шлюбу протягом 26 років, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили разом час, мали сумісний відпочинок, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки.

26.01.2023 року ОСОБА_2 був призваний до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_3 та останній проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . За час проходження військової служби вони постійно підтримували тісний зв`язок та позивач чекала його повернення додому. Проте, 21.06.2023 року вона отримала сповіщення про те, що її чоловік старший солдат ОСОБА_2 загинув поблизу н.п.Новодарівка, Пологівського району Запорізької області ІНФОРМАЦІЯ_2 . З моменту мобілізації на військову службу та до моменту смерті ОСОБА_2 позивач перебувала на його утриманні, оскільки не була працевлаштована та не мала постійного доходу, а тому грошові кошти, які надсилав їй цивільний чоловік, були єдиними коштами для її існування.

Після смерті ОСОБА_2 позивач звернулась до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призначення їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю цивільного чоловіка, проте 24.10.2023 у видачі одноразової грошової допомоги було відмовлено.

Таким чином підставою звернення позивача до суду стало те, що для реалізації її права на отримання одноразової грошової компенсації виникла необхідність у становленні факту спільного проживання однією родиною разом із ОСОБА_2 на момент смерті та встановлення факту перебування позивачки на його утриманні, а відтак вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22 січня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2024 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22 січня 2024 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22 березня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання; сторонам надано строк для подання заяв по суті справи.

11 квітня 2024 року від представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача заперечуючи щодо задоволення позовних вимог зазначив, що у розумінні ч.1 ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців зокрема мають один із подружжя, який не одружився вдруге. Водночас, відповідно до ч.2 ст.21 Сімейного кодексу України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Таким чином, встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не вплине на право заявника щодо одержання одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою КМУ №168. Також враховуючи те, що позивач не належить до жодної категорії осіб, які відповідно до норм Закону вважаються утриманцями військовослужбовця та мають права у разі його загибелі на отримання одноразової грошової допомоги встановлення факту перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 на момент смерті не вплине на її право щодо призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а відтак просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

06 травня 2024 року, від представника позивача - адвоката Маркової Ю.В., через систему «Електронний суд» до суду надійшли додаткові пояснення у справі, які за своїм змістом є відповіддю на відзив, у яких зазначено про те, що позивач не погоджується із твердженням представника відповідача стосовно того, що встановлення факту проживання позивача із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та факту перебування позивача на утриманні загиблого ніяк не вплине на її право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою №168 оскільки зазначена позиція суперечить відповіді ІНФОРМАЦІЯ_4 наданої на заяву ОСОБА_1 у якій останні прописали умови отримання цієї грошової допомоги, а саме звернутися до суду із заявою про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні або проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладання шлюбу. Вважає, що доводи представника відповідача викладені у відзиву на позовну заяву не заслуговують на увагу, оскільки позивачем надано достатньо доказів, які б підтверджували факт перебування її на утриманні ОСОБА_2 до моменту його смерті. При цьому відповідачем вказані обставини не спростовані. З урахування викладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

23 травня 2024 року представником відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 подано до суду заяву про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Ухвалою суду від 12 червня 2024 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

27 червня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, у яких зазначено про те, що звертаючись з позовом до суду, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання позивача з ОСОБА_2 , а тому не доведено факт, що між позивачкою та ОСОБА_2 виникли відносини, притаманні подружжю. Посилаючись на зазначені обставини, просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 15 липня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, разом з тим у судове засідання з`явилась її представник - адвокат Гасанова М.Ю., яка підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Під час судового розгляду у минулих судових засіданнях позивач ОСОБА_1 підтримала позовну заяву та просила суд її задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 - Кикош В.П. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а також з підстав того, що позивачем не доведено факт спільного проживання з загиблим ОСОБА_2 .

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, разом з цим в матеріалах справи наявна заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Так, під час судового розгляду було допитано свідка ОСОБА_3 , який у судовому засіданні пояснив, що знайомий з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2005 року. Вони разом родинами їздили на відпочинок на море до АРК Крим, зустрічалися на спільних заходах, святах, Днях народженнях, їздили на природу на шашлики, ходили один до одного у гості, дружили. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були одружені, проти проживали як родина, робили спільні покупки, ремонт у квартирі. ОСОБА_2 приймав участь у вихованні дітей ОСОБА_1 та її онука. Мешкали вони у квартирі, яка належить ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 . Коли загинув ОСОБА_2 то його похованням займалась саме ОСОБА_1 . Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були добрі стосунки та він ніколи не бачив аби вони сварилися. Зустрічалися вони родинами приблизно раз на місяць раз на два місяця.

Також стороною позивача було заявлено клопотання про виклик свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яке було задоволено судом, проте вже під час судового розгляду сторона позивача відмовилась від допиту зазначених свідків.

Заслухавши думку учасників справи, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 .

Місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою у паспорті ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 26.01.2023 був призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №697 від 21.06.2023 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 у населеному пункті Новодарівка, Пологівського району, Запорізької області внаслідок військових дій, причина смерті: множинні переломи черепу та кісток обличчя. Вибухова травма.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , яке видано 26.06.2023 року Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №1426, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Як вбачається з копії повідомлення про смерть від 23.06.2022 старший солдат ОСОБА_2 , водій протитанкового відділення протитанкового взводу механізованого батальйону, військової частини НОМЕР_1 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в бою поблизу н.п.Новодарівка Пологівського району Запорізької області.

17.10.2023 позивач звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про нарахування та виплату їй, як цивільній дружині загиблого (померлого) військовослужбовця ОСОБА_2 , одноразової грошової допомоги у розмірі та порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 24.10.2023 №3/5627 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги через відсутність документального підтвердження її права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.

Позивач вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця ОСОБА_2 оскільки проживала з останнім однією сім`єю у період з 1996 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та у період з січня 2022 року до моменту загибелі ОСОБА_2 перебувала на його утриманні.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

На підтвердження позовних вимог про і встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та перебування позивача на утриманні загиблого позивачем надано суду такі докази:

копії платіжних інструкцій про сплату комунальних послуг позивачем за адресою місця реєстрації ОСОБА_2 за грудень 2018 року, за квітень 2019 року, за серпень 2019 року, червень 2019 року, березень 2020 року;

світлини, зокрема, на яких зображено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на святах, відпочинку;

скриншоти листування позивачки із загиблим ОСОБА_2 у месенджерах;

копії платіжних інструкцій про переказ Івченком В.В. грошових коштів на рахунок позивачки;

скриншоти платежів з банківської картки, зокрема щодо поповнення мобільного рахунку на абонентський номер НОМЕР_4 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6 »;

відомості з Пенсійного фонду України про доходи ОСОБА_1 у період з 1998 по 2022 рік;

копію матеріалів службового розслідування за фактом загибелі ОСОБА_2 в яких наявний корінець сповіщення №79 та повідомлення про смерть №с/4133 відповідно до якого ОСОБА_1 було повідомлено про загибель ОСОБА_2 та картка соціально-демографічного вивчення військовослужбовця у якій в графі дружина зазначено ОСОБА_1 .

Разом з цим, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд доходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимим доказами факт її проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 1996 по червень 2023 року.

Так, на переконання суду листування позивачки з загиблим ОСОБА_2 , періодичні перекази грошових коштів останнім на її рахунок та поповнення нею мобільного рахунку ОСОБА_2 , свідчить про наявність між ними певних відносин, разом з цим не є доказами наявності юридичного факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків подружжя із померлим.

Суд також критично оцінює надані позивачкою у якості доказів копії платіжних інструкцій про сплату комунальних послуг за адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_2 враховуючи те, що до матеріалів справи не долучено доказів, які підтверджують місце реєстрації ОСОБА_1 за цією адресою, як і не надано доказів на підтвердження факту її проживання за вказаною адресою. Крім того, загальний розмір оплати становить 18,7 грн., а максимальна сума оплати не перевищує 5,00 грн.

Щодо наданих позивачем фотографій, то суд зазначає, що вони містять спільні світлини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поряд з цим вони не є належними доказами існування між сторонами саме відносин, які притаманні шлюбним, а наприклад не дружнім.

Водночас проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Так само факт того, що позивачку було сповіщено про загибель ОСОБА_2 та остання займалась організацією поховання ОСОБА_2 не підтверджує факту їх спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Факт зазначення у картці соціально-демографічного вивчення військовослужбовця ОСОБА_2 у графі дружина - ОСОБА_1 не є безумовним свідченням про те, що позивач та загиблий проживали однією сім`єю.

Отже, суд доходить до висновку, що надані позивачкою документи перелічені вище, достатньо і достовірно не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, а саме: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків.

Факт проживання позивачки з ОСОБА_2 однією сім`єю, фактично підтвержував лише один допитаний в судовому засіданні свідок, який загальними рисами пояснив суду те, що у нього не виникало ніяких сумнівів про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкали саме як родинна.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкали у квартирі, яка належить ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 .

Як судом було встановлено вище, місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, позивач у позовній заяві посилається на те, що вона разом з ОСОБА_2 мешкали саме у його будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання з померлим однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідні докази, які в сукупності можуть підтвердити, зокрема ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідка не підкріплені письмовими доказами на підтвердження ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків подружжя.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц зазначено, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 307/2789/21.

Подібні правові висновки викладено і у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16, провадження № 61-11607св18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16, провадження № 61-44641св18, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, провадження № 61-5296св19, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16, провадження № 61-42601св18, від 18 жовтня 2023 року в справі № 201/11673/20, провадження № 61-10383св23.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, суд доходить до висновку, що ОСОБА_1 не довела належними, допустимим та достатніми доказами факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 1996 року по 19 червень 2023 року, зокрема ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а відтак і про відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Щодо вимоги про встановлення факту перебування на утриманні то суд зазначає, що при зверненні до суду позивачка вказувала на те, що встановлення такого факту їй необхідно для призначення одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначений Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

У пункті 5 Порядку № 975 регламентовано, зокрема, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.

За змістом п.9 постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 до членів сімей загиблих (померлих) осіб, належать жінка (чоловік), з якою (яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених пунктом 1 Постанови №168, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Відповідно до ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Зазначений перелік осіб, які, згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мають право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, є вичерпним.

Враховуючи викладені обставини, а також те, що вимога про встановлення факту перебування на утриманні є похідною від встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, для задоволення якої суд не знайшов підстав, то відсутні підстави і для задоволення вимоги про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 .

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє у повному обсязі, витрати зі сплати судового збору стягненню з відповідача не підлягають та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та встановлення факту перебування особи на утриманні на момент смерті - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи відповідно до п.4 ч.5 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , юридична адреса: АДРЕСА_4 , адреса фактичного місцезнаходження: АДРЕСА_5 ).

Третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, адреса: м.Запоріжжя, пр.Соборний, 158-б).

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 14 лютого 2025 року.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2025 року.

Суддя: А.Б.Алєксєєнко