Справа № 161/342/24 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/129/25 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Черняк О. В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права на користування житлом, зустрічним позовом ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Ольховського Миколи Вікторовича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

08.01.2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права на користування житлом.

На обґрунтування заяви зазначив, що 19.11.2004 року між ним та відповідачкою ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, за час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна дитина донька ОСОБА_6 . Так, у вересні 2004 року він заселився на постійне проживання в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . На той момент дане житло належало на праві власності батьку відповідачки ОСОБА_7 та його брату ОСОБА_8 , а тому він вселився у будинок у якості члена їх сім`ї. З того часу він приймав участь в утриманні та обслуговуванні житлового будинку, а також у неодноразових капітальних ремонтах та реконструкції житла на рівні з його власниками. 27.01.2011 року ОСОБА_8 подарував належну йому частку в спірному майні своєму сину відповідачу ОСОБА_5 . Останній погоджував його проживання у будинку та не висловлював жодних заперечень по даний час. У свою чергу, 31.03.2017 року ОСОБА_7 подарував належну йому частку в спірному майні своїй донці ОСОБА_4 . Відтак, він продовжував проживати в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якості подружжя співвласника житла. 31.12.2021 року за вказаною адресою відбулася пожежа, в результаті якої уся частина житлового будинку, яка перебуває у власності відповідачки, була частково пошкоджена або ж повністю знищена. Ним та його дружиною прийнято рішення про відновлення житла. З цією метою він запозичував кошти у своїх знайомих та брав кредити у фінансових установах. 13.03.2022 року, у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, ОСОБА_4 разом з їх спільною донькою виїхали за кордон. Натомість, він залишився в Україні, продовжував відновлювати пошкоджений пожежею будинок, сплачувати комунальні платежі, а також доглядав за прибудинковою територією. Поряд з цим, будь-які його прохання зареєструвати своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі залишали без задоволення, а на дату подачі даного позову ОСОБА_4 взагалі оспорює його право проживання у належній їй та ОСОБА_5 житловому будинку. Враховуючи наведене, просить суд визнати за ним право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 .

19.02.2024 року відповідачкою ОСОБА_4 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якій ОСОБА_5 залучає у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача.

В обґрунтування заявлених вимог остання зазначає, що дійсно вона є власницею 59/100 часток спірного будинковолодіння, в яке позивач вселився як її чоловік після їх одруження. У 2021 році їх подружні відносини із ОСОБА_1 припинилися через неправомірні дії останнього щодо неї, а після введення на території України воєнного стану вона з донькою виїхала за кордон. Проте на даний час вона має намір повернутися додому та продовжувати проживати у своєму житлі, однак факт проживання у ньому позивача позбавляє її права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Тобто, ОСОБА_1 , незважаючи на припинення між ними подружніх відносин, продовжує користуватися належним їй нерухомим майном. Вказує, що вона не забезпечена будь-яким іншим житлом, їх спільне проживання з позивачем неможливе через загрозу, яка існує для неї через дії останнього. Натомість ОСОБА_1 зареєстрований за місцем проживання своїх батьків, а тому він забезпечений житлом. На підставі наведеного, просить суд визнати позивача таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виселити останнього із вказаного житла та стягнути з нього судові витрати по справі (Том 2, а.с. 2-6).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права на користування житлом задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. по 605 грн. 60 коп. із кожного з відповідачів.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2024 року заяву представника позивача адвоката Поліщука В.А. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 53 500 грн задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в сумі 30000 грн.

Не погоджуючись з рішеннями суду, представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Ольховський М В. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що оскаржуване рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, висновки суду не відповідають обставинам справи, неповно з`ясовано всі обставини справи, порушено норми процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права на користування житлом, відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задовольнити. У зв`язку з цим вважає, що підлягає до скасування і додаткове рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 заперечили проти апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримав.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19.11.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб. Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 19.11.2004 року (Том 1, а.с. 10).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з моменту укладення шлюбу вселилися у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищевказана обставина стороною відповідача визнається в повній мірі, що свідчить обґрунтування зустрічної позовної заяви.

В момент вселення позивача та відповідачки в спірне житлове приміщення, його власниками були: ОСОБА_7 , якому належало 59/100 частин житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.01.2004 року, виданого державним нотаріусом Першої Луцької держнотконтори Прокопчук В. І. (25/100 частин) та договору дарування від 12.08.2004 року укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , який посвідчувався приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б. (34/100 частин). (Том 1, а.с. 12-14).

При цьому, 23.04.2004 року, тобто ще до укладення договору дарування від 12.08.2004 року, між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 було укладено договір про порядок користування житловим будинком, який посвідчувався приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б.. Відповідно до умов даного правочину: ОСОБА_10 належав коридор 1-1 площею 4.4 кв.м., кухня 1-2 площею 4.8 кв.м., коридор 1-3 площею 4.5 кв.м., кімната 1-4 площею 9.7 кв.м., кімната 1-5 площею 15.9 кв.м., ванна 1-6 площею 3.0 кв.м., кімната 2.4 кв.м., кімната 2-5 площею 9.8 кв.м., кімната 2-6 площею 16.0 кв.м., погриб під сіньми а/п, сход а/сх, гараж Б-1, сарай-літня кухня В-1, сарай в, сарай-гараж Г-1, погріб з шийкою п/г, вбиральня в, огорожа 1-3, що разом складало частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами; ОСОБА_7 належав коридор 2-1 площею 6.8 кв.м., ванна 2-2 площею 2.8 кв.м., кухня 2-3 площею 8.8 кв.м., веранда 2-7 площею 17.6 кв.м., кімната 2-8 площею 18.6 кв.м., балкон а-3, гараж Д-1, що разом складало частину житлового будинку разом з надвірними будівлями та спорудами. (Том 1, а.с. 16а-22).

Стороною відповідача також не заперечується та обставина, що ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_4 , а ОСОБА_8 батьком ОСОБА_5 . ОСОБА_7 є рідним братом ОСОБА_8 , а відтак відповідачі рідні сестра та брат.

З огляду на наведене, суд вважає доведеним, що вселення ОСОБА_1 в житловий будинок АДРЕСА_1 відбулося в якості члена сім`ї його власників, за згодою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки останні фактично погодили вселення позивача до належного їм житла та жодних заперечень з даного приводу не висловлювали.

Доводи зворотнього стороною відповідача в ході розгляду справи не надано.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Згідно з ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 в 2004 року за згодою усіх співвласників спірного житлового будинку вселився в нього в якості члена сім`ї, а отже набув права на користування ним.

27.01.2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, який посвідчувався приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Сушик Л. А., за умовами якого ОСОБА_8 подарував своєму синові ОСОБА_5 41/100 частку житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , а саме: коридор 1-1 площею 4.4 кв.м., кухня 1-2 площею 4.8 кв.м., ванна 1-6 площею 3.0 кв.м., коридор 1-3 площею 4.5 кв.м., кімната 1-4 площею 10 кв.м., кімната 1-5 площею 16.3 кв. м., сходи а/сх., погріб а/п, гараж Б-1, сарай-літня кухня В-1, сарай в, вбиральня в, 1/2 частина огорожі (Том 1, а.с. 35-37).

31.03.2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, який посвідчувався приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сушик Л. А., за умовами якого ОСОБА_4 набула у власність 54/100 часток житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , а саме: коридор 2-1 площею 6.8 кв.м., санвузол 2-2 площею 2.8 кв.м., кухня 2-3 площею 18.2 кв.м., кімната 2-4 площею 24.8 кв.м., кімната 2-5 площею 16.1 кв.м., кімната 2-6 площею 10.2 кв.м., коридор 2-7 площею 17.6 кв.м., кімнати 2-8 площею 18.6 кв.м., сарай-гараж Г-1, погріб з шийкою г, 1/2 частина огорожі 1, огорожа 3, загальною площею 115,1 кв.м., житловою 69.7 кв.м. (Том 1, а.с. 38-39).

Таким чином, на дату розгляду даного спору судом, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_11 є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Варто наголосити, що розподіл вищевказаного житлового будинку на квартири здійснений у зв`язку із укладенням між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 договору про порядок користування житловим будинком; виділ у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності сторонами не здійснювався (Том 2, а.с. 101-239).

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Судом також встановлено, що після набуття ОСОБА_4 права власності на 54/100 частини житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, позивач почав проживати в ньому в якості подружжя співвласника будинку та в силу вимог ст. 64 ЖК України був членом сім`ї власника житла.

17.11.2023 року Дубенським міськрайонним судом Рівненської області було відкрито провадження в цивільній справі № 559/4029/23 з позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. В ході розгляду вказаного спору судом надавався її сторонам строк на примирення, справа передавалася за підсудністю та заочним рішенням Млинівського районним судом Рівненської області від 24.09.2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано (Том 3, а.с. 4-6, 46-47).

У своєму позові ОСОБА_4 зазначає, що восени 2023 року відповідачка почала оспорювати та не визнавати його право на користування житловим будинком з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

У свою чергу, в зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 зазначає, що її спільне проживання із позивачем стало не можливим, останній перестав бути членом її сім`ї, через що втратив право на користування житловим приміщенням, власником якого є вона, у зв`язку з чим її право власності підлягає захисту.

Судом встановлено, що позивач понад 20 років проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Про дану обставину свідчить повідомлення Луцького РУП ГУНП у Волинській обл. № 36485/50/04-23 від 20.11.2023 року, яке було складене на підставі опитування сусідів сторін (Том 1, а.с. 202-204).

ОСОБА_1 за час проживання у спірному житлі брав участь на рівні із власниками житлового будинку в його утриманні та в проведенні різного роду ремонтних робіт. Зазначена обставина підтверджується долученою до матеріалів справи фототаблицею та стороною відповідача в жодній мірі не оспорюється (Том 1, а.с. 40-57).

31.12.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , відбулася пожежа, в результаті якої майже вся частина будинку, яка належить відповідачу ОСОБА_4 була знищена або ж пошкоджена, що підтверджується фототаблицею та актом про пожежу від 31.12.2021 року, складеним комісією Луцького РУ ГУ ДСНС України у Волинській обл., з яких слідує, що пожежею знищено 70 кв.м. покрівлі, 30 кв.м. перекриття, пошкоджено 30 кв.м. внутрішнього оздоблення стін (Том 1, а.с. 58-80, 101-103).

Відновлювальний ремонт пошкоджених частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснював ОСОБА_1 .

Про вищевказану обставину свідчать долучені до матеріалів справи видаткові накладні, які виписувалися на позивача, платіжні документи (квитанції тощо) та банківські виписки, якими підтверджується оплата товари та послуги під час проведення будівельних робіт (Том 1, а.с. 104-107, 115-199).

При залученні коштів для відбудови пошкоджених елементів спірного майна ОСОБА_1 02.11.2022 року та 19.01.2023 року були укладені кредитні договори із АТ КБ «Приватбанк», та як свідчать банківські виписки по рахунках позивача, кредитні кошти здебільшого використовувалися при оплаті будівельних товарів (Том 1, а.с. 108-114).

Вищевказані обставини стороною в жодні мірі не спростовані.

Натомість, допитані в ході розгляду справи свідки повідомили наступні обставини (Том 3, а.с. 15-21, 32-34).

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що сторони спору є його сусідами, а тому він підтверджує факт виникнення у їх будинку пожежі, наслідки якої усувалися позивачем. Зазначив, що за увесь час проведення відновлювальних робіт від ОСОБА_4 бачив лише один раз.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що сторони спору є його сусідами, яких він знає ще з 2004 року. В кінці 2021 року у належному відповідачам житловому будинку відбулася пожежа, в зв`язку з чим у подальшому здійснювалися ремонтні роботи. На даний час житловий будинок відновлено повністю. Як йому відомо, ОСОБА_4 увесь період, в який проводився ремонт будинку, перебувала за кордоном.

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 повідомили суду, що вони приймали участь в проведені відновлювальних робіт за адресою: АДРЕСА_1 , як наймані працівники. Усі взаєморозрахунки здійснював ОСОБА_1 одноосібно.

Свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що позивач у справі є його братом. Після виникнення у помешканні сторін пожежі, останні разом зі своєю спільною донькою проживали певний час у нього. Він особисто допомагав у проведенні відновлювальних робіт в спірному житлі та як йому відомо, ремонт помешкання ОСОБА_1 здійснював фактично за власні кошти, які він також запозичував у батьків. Про те, чи приймала ОСОБА_4 участь у фінансуванні ремонтних робіт йому невідомо.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від дачі показань за ст. ст. 384, 385 КК України, що підтверджується їх підписами, а тому у суду відсутні підстави ставити під сумнів дані покази (Том 3, а.с. 11-14, 30-31).

Крім того, показання свідків об`єктивно узгоджуються як між собою, так й із письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.

З огляду на наведене, а також з урахуванням зібраних у справі доказів, суд вважає доведеним, що відновлювальним ремонтом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після пожежі позивач займався самостійно, без будь-якої вагомої участі ОСОБА_4 , яка з початку введення на території України воєнного стану виїхали за кордон, звідки поверталася 5 разів у період з квітня 2023 року по жовтень 2023 року включно та у кожному з випадків не довше ніж на 4 доби (Том 2, а.с. 87).

Отже, враховуючи встановлені обставини в їх сукупності, тобто факт вселення та проживання позивача протягом тривалого часу в якості члена сім`ї власника житлового будинку, участь в обслуговуванні, понесення витрат на відновлення будинку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 беззаперечно має на право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, суд зауважує на тій обставині, що вищевказане право позивача підлягає захисту, оскільки подання ОСОБА_4 зустрічної позовної заяви достовірно свідчить про оспорення нею права ОСОБА_1 на користування спірним житловим будинком.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 з огляду на встановлення в ході розгляду обставини, не може бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі положення ст. 405 ЦПК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, враховуючи, що з 2004 року і по даний час постійно проживає, хоч і не зареєстрований за даною адресою.

Правові підстави для виселення ОСОБА_1 зі спірного житла на підставі ст. 157 ЖК України також відсутні, оскільки в ході розгляду справи не здобуто жодних доказів того, що останній систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила соціалістичного співжиття, робить неможливим для інших спільне проживання з ними.

Посилання сторони відповідача на здійснення щодо позивача судового провадження за ознаками вчинення ним домашнього насильства суд до уваги не приймає, оскільки постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.12.2021 року у справі № 161/20974/21 провадження відносно ОСОБА_1 за ознаками вчинення ним адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП було закрите в зв`язку відсутністю в його діях адміністративного правопорушення, тобто з реабілітуючої обставини (Том 2, а.с. 7-8).

У свою чергу, долучене до зустрічного позову листування у мобільному застосунку «Вайбер» суд до уваги не приймає, оскільки такий доказ поданий із порушенням порядку, передбаченого ст. 100 ЦПК України, а відтак в розумінні ст. 77-78 ЦПК України є належним та допустимим доказом (Том 2, а.с. 9-16).

Тобто, ОСОБА_4 та її представником в ході розгляду справи не доведено того, що ОСОБА_1 вчиняє будь-які із дій, перелічених у ст. 116 ЖК України, які б давали підстави для його виселення зі спірного житла.

Доводи сторони відповідача про наявність у ОСОБА_1 іншого житла суд до уваги не приймає, оскільки позивач, який з 30.11.2007 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 18.03.2024 року у справі № 566/150/24, яке набрало законної сили 18.04.2024 року, останнього було визнано таким, що втратив право на користування вказаним житловим будинком (Том 2, а.с. 92-94, 99-100).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 вселився до спірного житлового будинку як член сім`ї власників житла та з їх згоди, вказане майно є його єдиним житлом, в якому він постійно проживає близько 20 років, на даний час співвласниками будинку є колишня дружина позивача, з якою у них є спільна неповнолітня дитина, а також її (відповідачки) брат, а тому оцінивши виселення ОСОБА_1 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду та наголошує, що судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 вселився до спірного житлового будинку як член сім`ї власників житла та з їх згоди, вказане майно є його єдиним житлом, в якому він постійно проживає близько 20 років, на даний час співвласниками будинку є колишня дружина позивача, з якою у них є спільна неповнолітня дитина, а також її брат, а тому оцінивши виселення ОСОБА_1 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення позивача.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи щодо участі позивача ОСОБА_1 в утриманні будинку та його реконструкції з покликанням на те, що технічна документація виготовлена на власника, у відновленні після пожежі спростовуються матеріалами справи, зокрема, письмовими доказами та показами свідків, а та обставина, що з ініціативи відповідачки, яка перебувала в Польщі, збиралися кошти на відновлення будинку, не впливає на висновки суду, який беззаперечно встановив, що позивач ОСОБА_1 протягом усього періоду проживання у спірному будинку приймав участь у його утриманні та обслуговуванні, а оскільки він не був співвласником будинку, то відповідно уся технічна документація щодо реконструкції була оформлена на власників.

Щодо визнання права користування на господарські будівлі та споруди, на яке покликається апелянт як на порушення норм матеріального права з урахуванням того, що на його думку ст. 156 ЖК України не передбачає такого права за членом сім`ї власника жилого будинку, то колегія суддів вважає неправильним таке тлумачення чинного законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 156 СК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Враховуючи, що будь яких домовленостей між позивачем і власниками будинку щодо користування чи не користування господарськими будівлями і спорудами під час розгляду справи не встановлено, то слід вважати, що користування жилим будинком апріорі означає користування господарськими будівлями і спорудами, які є необхідними для обслуговування такого будинку.

Доводи щодо підстав для задоволення зустрічного позову та втрату права користування житлом відповідачем ОСОБА_1 є власним тлумаченням чинного законодавства особою, яка подала апеляційну скаргу, у рішенні суду та в зазначеній постанові наведено норми права та практику їх застосування щодо цього.

Що стосується ухвалення додаткового рішення, то колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасування, зважаючи на таке.

Статтею 270 ЦПК України передбачено, що суд який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

В силу ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 140 ЦПК України розмір витрат, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З матеріалів справи вбачається, що 8.12.2023 року між адвокатом Поліщуком В. А. та позивачем ОСОБА_1 було укладено Договір на надання правничої допомоги № б/н, за умовами якого адвокат взяв на себе зобов`язання з приводу надання правової допомоги при розгляді даної справи, згідно якого останньому було надано кваліфіковану правничу допомогу.

Представником позивача Поліщуком В. А. на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано суду наступні документи: акт виконаних робіт та наданих послуг від 25.10.2024 року до Договору про надання правничої допомоги № б/н від 18.12.2023 року, загальна вартість наданих адвокатом своєму клієнту послуг становить 53500 грн та складається з наступного: вивчення документів, формування правової позиції, написання та подання позовної заяви 20000 грн (фіксована сума; авансовий платіж); вивчення зустрічного позову та формування по ньому правової позиції 7500 грн (5 год. х 1500 грн); підготовка та подання клопотання про долучення доказів 1500 грн (1 год. х 1500 грн); підготовка та подання клопотання про допит свідків 1500 грн (1 год. х 1500 грн); підготовка та надіслання двох адвокатських запитів 2000 грн (по 1000 грн за кожен запит); підготовка та подання клопотання про витребування доказів 1500 грн (1 год. х 1500 грн); участь у підготовчих та судових засідання 18000 грн (9 засідань х 2000 грн.); підготовка заяви про ухвалення додаткового рішення 1500 грн (1 год. х 1500 грн) (Том 3, а.с. 74-76).

Факт сплати позивачем своєму представнику гонорару за надання правничої допомоги підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера № 35 від 18.12.2023 року та № 455 від 25.10.2024 року (Том 3, а.с. 73а, 76).

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

За таких обставин, суд першої інстанції, з урахуванням співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних робіт, часом, витраченим на їх виконання, умов Договору, рахунку та акту про надання правової допомоги, беручи до уваги заперечення представника відповідача проти розміру витрат на правову допомогу та їх обсягу, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, дійшов вірного висновку, що визначена адвокатом сума гонорару є належно обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, обставинами справи а тому наявні підстави для стягнення заявленої суми витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції, а фактично зводяться до власного тлумачення позивачем положень закону, якими врегульовано порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, оскільки були предметом розгляду і повно, і всебічно досліджено судом першої інстанції.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановлених по даній справі рішень та відсутність підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Ольховського Миколи Вікторовича без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий

Судді :