БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2-о/361/20/25, cправа № 361/1010/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» лютого 2025 року м.Бровари Киїської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Василишина В.О.,

за участю секретаря судових засідань Бас Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, в якій просить видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_3 , яким заборонити перебувати у місці її проживання за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити наближатися на відстань 400 метрів до її місця проживання, місця роботи, вести з нею листування, телефонні переговори, або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заяви зазначається, що 13 грудня 2023 року ухвалою Київського апеляційного суду у справі № 361/10842/21 залишено без змін вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця російської федерації, Хабаровський край, село Датта, громадянина України, непрацюючого, освіта середня, неодруженого, військовозобов`язаного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу статті 89 КК України.

Даним вироком ОСОБА_2 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України відносно заявника, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на один рік.

У липні 2024 року, ОСОБА_2 звільнився з місць відбування покарання та повернувся проживати у житло заявника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проти її волі.

ОСОБА_2 , неодноразово порушував обмежувальні приписи, що видавалися відносно нього. Також він проігнорував ухвалений відносно нього Броварським міськрайонним судом Київської області вирок суду від 01 грудня 2021 року за вчинення кримінального проступку, передбаченого статтею 390-1 КК України, систематично вчиняв і вчиняє психологічне насильство відносно заявника, що підтверджується постановами про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частини другою статті 173-2 КУпАП.

ОСОБА_2 постійно принижує заявника, погрожує фізичною розправою, виражається нецензурною лайкою відносно неї, зловживає алкогольними напоями, що призводить до психологічних страждань заявника, значного погіршення життя. В своєму будинку, заявник не почувається у безпеці, на її вимоги залишити житло, ОСОБА_2 не реагує.

У шлюбі з ОСОБА_2 сторони ніколи не перебували, жодних стосунків між ними не існує, спільного господарства не ведуть.

03 вересня 2024 року заявник вчергове зверталася по допомогу до правоохоронних органів, однак за її заявою, їй було відмовлено у відкритті кримінального провадження по факту здійснення відносно неї домашнього насильства ОСОБА_2

26 вересня 2024 року інспектором ВР ПП Броварського РУП ст. лейтенантом поліції Лисенком О.П. складений та виданий терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з вчиненням останнім відносно заявника фізичного домашнього насильства, що полягало у перешкоджанні їй користуватися власними речами і супроводжувалося психологічним насильством. Даним терміновим заборонним приписом ОСОБА_2 заборонено в будь-який спосіб контактувати із заявником.

Вчергове, терміновий заборонний припис ОСОБА_2 був порушений, він залишився в будинку заявника і продовжує здійснювати над нею психологічне та фізичне домашнє насильство.

Ухвалою суду від 30 січня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Шевченко К.М. заяву підтримала, просила її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством України.

Вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 30 вересня 2021 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області в справі № 361/8330/21 заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису було задоволено частково: заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_2 наближатися на 300 метрів до місця проживання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ; заборонено ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 .

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2021 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого статтею 390-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі. Звільнено засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, встановивши йому іспитовий строк 1 (один) рік, у період якого зобов`язано ОСОБА_2 , відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у справі

№ 361/10842/21 залишено без змін вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця російської федерації, Хабаровський край, село Датта, громадянина України, непрацюючого, освіта середня, неодруженого, військовозобов`язаного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу статті 89 КК України. Визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на 1 (один) рік. Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну та матеріальну шкоду в розмірі - 65 000 грн. 00 коп.

На підставі постанов Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2025 року та 17 лютого 2025 року ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 173-2 КУпАП.

03 вересня 2024 року ОСОБА_1 вчергове зверталася до правоохоронних органів з відповідною заявою, однак їй відмовлено у відкритті кримінального провадження по факту здійснення домашнього насильства ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 2024 року інспектором ВРПП Броварського РУП статршим лейтенантом поліції Лисенком О.П. складений та виданий терміновий заборонний припис строком на 3 (три) доби стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з вчиненням останнім відносно ОСОБА_1 фізичного домашнього насильства, що полягало у перешкоджанні їй користуватись власними речами і супроводжувалось психологічним насильством. Даним терміновим заборонним приписом ОСОБА_2 заборонено в будь-який спосіб контактувати із заявником із 13 год. 00 хв.

26 вересня 2024 року та до 13 год. 00 хв. 29 вересня 2024 року.

Заявляючи вимогу про видачу обмежувального припису, заявниця посилається на вчинення ОСОБА_2 відносно неї домашнього насильства психологічного характеру. На підтвердження факт насильства заявниця посилається на звернення до правоохоронних органів з підстав вчинених погроз, наявності вироку та припису який був виданий раніше. За даними зверненнями працівниками поліції складені протоколи стосовно ОСОБА_2 , які підтверджують факт вчинення ним правопорушення стосовно заявниці.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20) вказано, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22)).

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22)).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, вимоги заявника про видачу обмежувального припису шляхом заборони ОСОБА_2 перебувати в місці проживання з ОСОБА_1 та заборони ОСОБА_2 наближатися на 400 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо застосування заходу обмеження у вигляді заборони наближатися до місця роботи, вести з нею листування, телефонні переговори, або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, то доцільності у застосування такого заходу суд не вбачає. Місце роботи заявника суду не повідомлено, листування та телефонні переговори заявник спроможна обмежити сама.

Керуючись статтями 263-265, 350-5, 350-6 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Заяву задовольнити - частково.

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав:

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці проживання з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на 400 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині заяви відмовити.

Про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомити уповноважений підрозділ Броварського РУП ГУНП в Київській області для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису віднести на рахунок держави.

Учасники справи:

заявник ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 );

заінтересована особа ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , місце тимчасового проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ).

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин