Житомирський апеляційний суд
Справа №296/888/22 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В.
Категорія 63 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

ро зглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/888/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління житлового господарства Житомирської міської ради про визнання дій та рішення про відмову у розгляді заяви про приватизацію житла незаконними, визнання права на приватизацію житла та зобов`язання провести приватизацію житла, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 16 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М.В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з 1985 року проживає за договором найму у трикімнатній квартирі спільного заселення, в ізольованій кімнаті, площею 13,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане житлове приміщення була надане їй для проживання в період її роботи у Житомирському виробничому швейному об`єднанні Полісянка, як особі, яка має інвалідність.

З метою реалізації права на безоплатну приватизацію цього житлового приміщення 28 грудня 2021 року вона звернулася до Управління житлового господарства Житомирської міської ради з відповідною заявою.

Своїм листом від 10 січня 2022 року відповідач повідомив про те, що її заява не прийнята до розгляду та їй відмовлено у приватизації житла з тих підстав, що до заяви не надано копію ордера на житлове приміщення та рекомендовано звернутися до суду. При цьому, відповідач посилався на Положення про порядок передачі квартир ( будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396.

Позивачка вважає, що посилання відповідача на неможливість приватизації через відсутність копії ордера, не узгоджується з вимогами законодавства, оскільки Закон України Про приватизацію державного житлового фонду набрав законної сили 22 липня 1992 року, відтак, саме із цієї дати у неї виникло право на приватизацію житлового приміщення, в якому вона постійно проживає. Водночас, ні вказаним Законом України, ні чинним до 2009 року Положенням про порядок передачі квартир ( будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56, не передбачено надання копії ордера.

Наголошує, що вказаний Закон пов`язує право осіб на приватизацію житла не з наявністю ордера, а з постійним проживанням у житловому приміщенні. При цьому, її право на проживання у кімнаті з 1985 року ніколи ніким не оспорювалося. Ордер був лише підставою для її вселення у вільне житлове приміщення, як це передбачено статтею 58 ЖК України.

Отже, підзаконний нормативний акт, на який посилається відповідач у своєму листі від 10 січня 2022 року, суперечить Закону України Про приватизацію державного житлового фонду.

Враховуючи вищезазначене, просила визнати незаконними дії та рішення Управління житлового господарства Житомирської міської ради про відмову у розгляді заяви щодо приватизації житла ізольованої кімнати, площею 13,9 кв.м., у квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 .

Також просила визнати за нею право на приватизацію вказаного житла без копії ордера та зобов`язати Управління житлового господарства Житомирської міської ради провести приватизацію житла: вчинити необхідні дії щодо передачі їй у приватну власність ізольованої кімнати, площею 13,9 кв.м., у квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 , у відповідності до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, без надання копії ордера.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 4 квітня 2023 року, яке залишене без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 січня 2024 року скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 4 квітня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Управління житлового господарства Житомирської міської ради у розгляді заяви ОСОБА_1 про приватизацію житла, оформлену листом від 10 січня 2022 року №1-1770.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що фактично суд відмовив у задоволенні її позовних вимог знову ж таки з тих підстав, що й були підставою для такої відмови під час попереднього розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанції, а саме, що вказане житлове приміщення є службовим. Однак, такий висновок суперечить змісту постанови Верховного Суду від 10 січня 2024 року, у якій звернуто увагу на ту обставину, що підставою для відмови у приватизації спірного житла була відсутність копії ордера.

Наголошує на тому, що, зазначивши про те, що спірне житло є службовим, суд вийшов за межі позовних вимог. При цьому, такий висновок суд зробив на підставі недопустимих доказів, поданих неуповноваженим представником відповідача.

При новому розгляді суд, в порушення вимог частини четвертої статті 263 та частини першої статті 417 ЦПК України, не врахував висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 10 січня 2024 року у цій справі, й знову ж таки розглянув справу з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд, задовольнивши лише одну позовну вимогу, не захистив її порушене право, адже вона й досі не має можливості приватизувати житлове приміщення, яким вона користується на законних підставах та яке є її єдиним житлом.

Отже, спірні правовідносини залишаються неврегульованими, порушення її права на приватизацію триває.

Звертає увагу, що нею обрано ефективний та належний спосіб захисту, відтак вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка підтримала апеляційну скаргу.

Представник відповідача Чернюк А.В., не визнала доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що з 19 грудня 1985 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене житло є квартирою спільного заселення й позивачка користується кімнатою, площею 13,9 кв.м. ( а.с. 11, том 1).

Наявна в матеріалах довідка Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 15 січня 2021 року за №3-668 свідчить про те, що ОСОБА_1 не використала право на приватизацію державного житлового фонду.

На звернення позивачки щодо надання копії рішення міськвиконкому про надання їй у 1985 році в користування вказаного житлового приміщення, Виконавчий комітет Житомирської міської ради своїм листом від 6 жовтня 2021 року повідомив, що документи Житомирської міської ради, її виконавчого комітету, які були прийняті орієнтовно у 1985 році, передані на зберігання до Державного архіву Житомирської області. Також вказано про відсутність облікових справ громадян та корінців ордерів за 1985 рік.

На запит позивачки 18 листопада 2021 року Державний архів Житомирської області повідомив, що в протоколах засідань виконкому Житомирської міської ради народних депутатів та виконкому Корольовської районної ради народних депутатів м. Житомира за 1985 рік відомостей про надання їй вказаного житлового приміщення не виявлено. Також зазначено про те, що ордери на отримання квартир за 1985 рік на зберігання до Державного архіву Житомирської області не надходили.

28 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Управління житлового господарства Житомирської міської ради із заявою, в якій просила оформити передачу їй у приватну власність кімнати у вказаній квартирі.

Листом від 10 січня 2022 року №1-17770 начальник Управління житлового господарства Житомирської міської ради повідомив позивачку про те, що питання приватизації квартири АДРЕСА_2 , не може бути прийняте до розгляду з тих підстав, що до заяви не долучено копію ордера на це житлове приміщення.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції взяв до уваги рішення виконкому Житомирської міської ради депутатів трудящих від 11 жовтня 1966 року №785 про надання квартир громадянам міста Житомира в новому житловому будинку по АДРЕСА_3 ( на даний час АДРЕСА_4 ), у якому зазначено про те, що квартиру АДРЕСА_5 слід вважати службовою, з видачею ордера швейної фабрики.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірне житлове приміщення є службовим, що відповідно до положень частини другої статті 2 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, виключає можливість його приватизації.

Окрім того, суд зазначив, що визнання в судовому порядку права на приватизацію спірного житла та зобов`язання органу приватизації провести приватизацію цього житла, за відсутності рішення відповідача, прийнятого згідно з частиною третьою статті 8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, та без проведення необхідної процедури виключення житлового приміщення з числа службових, буде втручанням у дискреційні повноваження Управління житлового господарства Житомирської міської ради.

Враховуючи вищезазначене, суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права на приватизацію вказаного житлового приміщення, а також про зобов`язання відповідача провести приватизацію цього житлового приміщення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир ( будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Можливість набуття фізичною або юридичною особою права власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, передбачено також частиною першою статті 345 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках ( житлові кімнати, житлові блоки ( секції), кімнати у квартирах та багатоквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (частина друга статті 2 вказаного Закону).

Приватизація здійснюється, в тому числі, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир ( будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю ( стаття 3 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

У частинах першій, десятій статті 8 цього Закону зазначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься: відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, частина друга статі 2 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду»).

Пунктом 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень, затверджених постановою Ради міністрів УРСР і Української республіканської ради профспілок від 11 грудня 1984 року №470 ( у редакції, чинній на час вселення позивачки до спірного житлового приміщення та реєстрації за вказаною адресою), було передбачено, що при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності.

Отже, ордер не зберігався у наймача житла й при вселенні у квартиру АДРЕСА_2 , позивачка зобов`язана була здати ордер на це житлове приміщення.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 вживала відповідних заходів з метою отримання копії вказаного ордера, звернувшись з відповідними запитами до виконавчого комітету міськради та архівної установи. Проте, у відповідях на її звернення було повідомлено про відсутність цього ордера.

На переконання колегії суддів, тривале проживання ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні є достатньою підставою для того, щоб вважати це нерухоме майно її житлом у розумінні статті 8 Конвенції, й таким, що підлягає приватизації відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відсутність ордера на вселення у це житлове приміщення саме по собі не є підставою для висновку, що займане позивачкою житлове приміщення не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції, враховуючи значний тривалий зв`язок з конкретним місцем проживання.

Як свідчать матеріали справи, позивачка вселилася у квартиру АДРЕСА_2 , на законних підставах, несе витрати з утримання займаного нею житлового приміщення, законність її проживання у цьому житлі ніхто не оспорює, однак внаслідок відсутності ордера, на підставі якого вона була вселена до цього житлового приміщення, вона позбавлена можливості реалізувати право на приватизацію займаної неї кімнати у цій квартирі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права на приватизацію вказаної кімнати та зобов`язання відповідача провести приватизацію цього житлового приміщення.

Колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні даного спору суд залишив поза увагою вказівки Верховного Суду у постанові від 10 січня 2024 року у даній справі, які, згідно з правилами частини першої статті 417 ЦПК України , є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Зокрема, суд касаційної інстанції зауважив, що позивачка оскаржує дії і рішення відповідача про відмову у розгляді заяви про приватизацію житла саме з підстав ненадання копії ордера на житлове приміщення, а не з підстав віднесення спірної квартири до службового житла. Підставою для відмови у розгляді заяви про приватизацію житла відповідач не зазначив віднесення спірної квартири до службового, а вказав іншу підставу - ненадання копії ордера на житлове приміщення. У позовній заяві позивачка висловила незгоду з відмовою у розгляді її заяви про приватизацію з мотивів відсутності копії ордера, відображеною у листі відповідача від 10 січня 2022 року.

Окрім того, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що суд, прийнявши відзив, підписаний неуповноваженою особою, необгрунтовано послався при ухваленні рішення на докази, додані до цього відзиву.

Зокрема, до матеріалів справи в якості доказу долучено рішення виконкому Житомирської міської ради депутатів трудящих від 11 жовтня 1966 року №785 про надання квартир громадянам міста Житомира в новому житловому будинку по АДРЕСА_3 ( на даний час АДРЕСА_4 ), у якому зазначено про те, що квартиру АДРЕСА_5 слід вважати службовою, з видачею ордера швейної фабрики.

При новому розгляді справи такий доказ був поданий заступником начальника відділу претензійно-позовної роботи юридичного департаменту Житомирської міської ради Чернюк А.В. На підтвердження своїх повноважень представляти в суді інтереси Управління житлового господарства Житомирської міської ради Чернюк А.А. надала виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у якій міститься інформація про те, що вона вправі вчиняти дії від імені цієї юридичної особи ( надати право діяти без довіреності в судових органах України всіх інстанцій з правом посвідчення копій документів без права відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційної скарги, укладення мирової угоди) .

Здійснюючи тлумачення норм процесуального законодавства стосовно того, через яких осіб можливе самопредставництво юридичної особи, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 листопада 2024 року у справі №910/16580/23 зазначила : « якщо відповідні відомості щодо особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи на засадах самопредставництва, внесені до Єдиного державного реєстру, ці відомості є офіційним та достатнім підтвердженням того, що юридична особа діє в суді через певну особу на засадах самопредставництва ( з урахуванням відповідних обмежень повноважень, якщо такі є)».

Отже, витяг з Єдиного державного реєстру містить інформацію про те, що Чернюк А.В. є належним представником відповідача у даній справі й наділена правом надавати відповідні докази у порядку, передбаченому процесуальним законодавством.

При вирішенні спору суд першої інстанції взяв до уваги вказане рішення виконкому Житомирської міської ради депутатів трудящих від 11 жовтня 1966 року №785, та дійшов висновку про те, що вказане житлове приміщення є службовим.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Беззаперечно, що при вирішенні спорів про право на приватизацію державного житлового фонду суд, з урахуванням підстав позовних вимог та в межах позову, зобов`язаний також встановити, чи належить житло до об`єктів, які відповідно до положень статті 2 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду», підлягають приватизації.

Вказана норма містить заборону приватизації квартир (кімнат, будинків), які віднесені у встановленому порядку до числа службових.

Відповідно до пункту 5 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37, облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових. Службові жилі приміщення обліковуються в журналі обліку службових жилих приміщень.

Як пояснила представник відповідача в судовому засіданні, журнал обліку службових жилих приміщень відсутній.

Рішення органу місцевого самоврядування про надання квартир громадянам міста Житомира в новому житловому будинку по АДРЕСА_3 , та в якому зазначено про те, що «квартиру АДРЕСА_5 вважати службовою», було прийняте ще у 1966 році.

В архівній установі та у виконавчому комітеті міськради відсутнє рішення Житомирського міськвиконкому про надання позивачці у 1985 році цього житлового приміщення.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що вказане житло на даний час обліковується як службове житлове приміщення. Суду не надано й доказів того, що на час вселення позивачки у вказану квартиру, це житлове приміщення мало статус службового, які й відсутні докази того, що цей статус існує на час вирішення даного спору.

Заслуговує на увагу й те, що підставою для відмови у приватизації спірного житла була саме відсутність копії ордера, а не та обставина, що ця квартира є службовою.

Отже, з урахуванням цих обставин у сукупності, відсутні підстави стверджувати про те, що вказане житлове приміщення є службовим та не може бути приватизоване.

Таким чином, рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати за позивачкою право на приватизацію кімнати, площею 13,9 кв.м., у квартирі АДРЕСА_2 та зобов`язати відповідача провести приватизацію цього житлового приміщення.

В частині задоволення позовних вимог про визнання дій відповідача неправомірними рішення не оскаржується, отже не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 16 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію кімнати, площею 13,9 кв.м., у квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 , безоплатно.

Зобов`язати Управління житлового господарства Житомирської міської ради, як орган приватизації державного фонду, провести безоплатно за ОСОБА_1 приватизацію кімнати, площею 13,9 кв.м., у квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: