П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 757/15213/24-ц

Провадження № 22-ц/824/1595/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 19 лютого 2025 року

Повний текст постанови складено 20 лютого 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідачі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року, ухвалених у складі судді Литвинової І.В.,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ «Приват Банк» про визнання зобов`язання припиненим та просив визнати припиненими зобов`язання за договором про надання банківських послуг № б/н від 15 вересня 2017 року, укладеним ним з банком, у частині нарахованої заборгованості, яка обліковується на картковому рахунку № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , угода SAMDNWFC в сумі 33 800, 13 грн, стягнути з відповідача понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 1 211, 20 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що весь борг за кредитним договором б/н від 15 вересня 2017 року, згідно з рішенням суду, він погасив і виконавче провадження, у зв`язку із цим закінчено. Однак банк продовжує обліковувати по договору б/н від 15 вересня 2017 року заборгованість, незважаючи на повний розрахунок по виконавчому провадженню № 70511897, відкритому 08 грудня 2022 року, для виконання виконавчого листа № 711/3743/20 від 16 листопада 2022 року.

09 квітня 2024 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі відкрито провадження для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим задоволено.

Визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за договором б/н від 15 вересня 2017 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , у частині нарахованої заборгованості, яка обліковується на картковому рахунку № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , угода НОМЕР_3 .

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» (, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 1-Д) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що постановою від 03 жовтня 2023 року у виконавчому провадженні № 70511897 закінчено примусове стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за постановою Черкаського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 711/3743/20, у зв`язку із сплатою у повному обсязі боргу, нарахованого за невиконання грошового зобов`язання позичальником умов договору б/н від 15 вересня 2017 року.

Отже зобов`язання позичальника за вказаним договором б/н від 15 вересня 2017 року є припиненими виконанням належним чином.

28 травня 2024 року представник позивача подала заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 15 000, 00 грн, про подання доказів понесення яких, згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, вказала у позовній заяві. Так, разом із заявою 28 травня 2024 року подано розрахунок витрат на правову допомогу від 28 травня 2024 року, акт юридичних (консультаційних) послуг за договором від 28 травня 2024 року.

Додатковим рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року поновлено стороні позивача строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.

Задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 - Постригань Т.Л. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» (, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Михайла Грушевського, буд. 1-Д) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 15 000, 00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідачем АТ КБ «Приват Банк» подано апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позву відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в матеріалах справи відсутні достатні докази для розірвання кредитного договору.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду відповідачем АТ КБ «Приват Банк» подано апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якій просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позву відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

07 листопада 2024 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Постригань Т.Л. до Київського апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без задоволення.

11 липня 2024 року листом Київського апеляційного суду матеріали справи № 757/15213/24-ц були витребувані з Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», поданою адвокатом Істомовою Іриною Володимирівною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року доповнення АТ КБ «Приват Банк», поданих адвокатом Істомовою І.В. до апеляційної скарги АТ КБ «Приват Банк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим- залишено без розгляду.

19 листопада АТ КБ «Приват Банк» подано до Київського апеляційного суду письмові пояснення в яких зазначено, що у справі яка була на розгляді в Черкаського апеляційного суду, не заявлялись вимоги щодо стягнення відсотків з ОСОБА_1 , та вказане судове рішення було виконане лише 03 жовтня 2023 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року призначено справу до розгляду в судове засідання в приміщенні Київського апеляційного суду.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Рожко С.М. підтримав доводи апеляційних скарг.

Сторона позивача в судове засідання не з`явилась, в своїй заяві від 08 листопада 2024 року представник позивача адвокат Постригань Т.Л. просила розглянути всі судові засідання за відсутності позивача та його представника.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача та його представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційні скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що постановою Черкаського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року у справі №711/3743/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ухвалено змінити рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 липня 2022 року у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у частині визначення суми заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідача, та у частині вирішення питання про відшкодування судового збору, вказавши, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 98 595, 65 грн заборгованості. У решті рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 липня 2022 року у даній справі залишити без змін, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1 004, 54 грн судового збору (т.1 а. с. 7-9, 10-12, реєстраційний номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 106117112).

08 грудня 2022 року приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Д. М. постановою відкрив виконавче провадження № 70511897 про стягнення з ОСОБА_1 на користь AT КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 вересня 2017 року у сумі 101 729, 96 грн (т.1 а. с. 14).

02 березня 2023 року постановою приватного виконавця Недоступа Д. М. у виконавчому провадженні № 70511897 змінено (доповнено) реєстраційні дані до процесуальних документів у межах виконавчого провадження, відповідно до ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 лютого 2023 року у справі № 711/3743/20, якою виправлено описку у виконавчому листі від 16 листопада 2022 року, а саме вказано, що про стягнення заборгованості у розмірі 98 595, 65 грн. (т.1 а. с. 15).

03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 погасив суму заборгованості у розмірі 98 595, 65 грн. та приватний виконавець Недоступ Д. М. своєю постановою від 03 жовтня 2023 року закінчив виконавче провадження № 70511897, у зв`язку із сплатою боргу у повному обсязі, припинив чинність арешту майна боржника, всіх грошових коштів та скасував інші заходи примусового виконання рішення (т.1 а. с. 16, 17).

02 січня 2024 року банк, надаючи письмову відповідь на звернення ОСОБА_1 , повідомив, що за кредитним договором від 15 вересня 2017 року проведено перерахунок заборгованості у відповідності до рішення суду, після якого залишок заборгованості по договору склав 2 781 448, 00 грн - заборгованість по процентах, нарахованих, відповідно до ст. 625 ЦК України, та 5 985, 65 грн - комісії, які не входили до позовних вимог та, як наслідок, не були предметом судового розгляду.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`заний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 200/23111/15-ц зазначено, що «Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено, стягнено заборгованість за кредитним договором в розмірі 247 639,86 грн, витрати за надання юридичних послуг та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката та інших фахівців в галузі права, в розмірі 500,00 грн, а всього - 248 139,86 грн. Вказане рішення вступило в законну силу.

Виходячи з вищезазначеного, враховуючи рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, суди дійшли правильних висновків, що у зв`язку з пред`явленням вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. Кредитор втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку».

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні достатні докази для розірвання кредитного договору.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі яка переглядається апеляційним судом предметом спору є визнання зобов`язання припиненим, за кредитним договором №SAMDNWFC.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги стосуються розірвання кредитного договору №SAMDNWFC, яке судом першої інстанції не вирішувалось.

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновків, що доводи апеляційної скарги не стосуються предмету спору та підстав позову у вказаній справі, а тому апеляційний суд вважає що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та суперечать матеріалам справи.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Щодо додаткового рішення

Встановлено, що 22 травня 2024 року рішенням Печерського районного суду м. Києва задоволено вказаний позов: визнано припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за договором б/н від 15 вересня 2017 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , у частині нарахованої заборгованості, яка обліковується на картковому рахунку № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , угода SAMDNWFC, присуджено стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

28 травня 2024 року представник позивача подала заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 15 000, 00 грн, про подання доказів понесення яких, згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, вказала у позовній заяві. Так, разом із заявою 28 травня 2024 року подано розрахунок витрат на правову допомогу від 28 травня 2024 року, акт юридичних (консультаційних) послуг за договором від 28 травня 2024 року.

30 травня 2024 року через Електронний суд представник відповідача подав письмові заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, обґрунтовуючи які вказав, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи, не відповідають критеріям реальності та необхідності їх понесення позивачем, зокрема, витрати адвоката за складання позовної заяви вартістю 10 000, 00 грн. являються завищеними та не відповідають критерію дійсності, на переконання представника відповідача, оскільки дана справа являється справою незначної складності, визнана судом малозначною, розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Для кваліфікованого юриста готування позову про визнання зобов`язання припиненим не належить до правових або процесуальних питань значної складності, позиція та доводи сторони позивача в ході розгляду справи не змінювалася. Позовна заява підписана безпосередньо позивачем, а не адвокатом, що дає підстави стверджувати, що такий позов не був підготовлений адвокатом. Матеріали справи не містять доказів ознайомлення адвоката безпосередньо з матеріалами судової справи №711/3743/20 в Придніпровському районному суді м. Черкаси чи в Черкаському апеляційному суді, а також з матеріалами виконавчого провадження № 70511897 в приміщенні офісу приватного виконавця, а отже виключає можливість відшкодування витрат в сумі 3000 грн. Підготовка відповіді на відзив у даній справі не потребувала 2 годин роботи адвоката і розмір витрат в цій частині також є завищеним. Оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, беручи до уваги рівень складності та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених до суду адвокатом документів, їх значення для спору, виходячи із засад розумності та справедливості, представник вважає, що заявлена сума в розмірі 15 000, 00 грн являється надмірною та неспівмірною зі складністю справи, ціною позову, наданими адвокатом послугами, а отже, сума витрат на професійну правничу допомогу, яка може бути стягнута з АТ КБ «ПриватБанк», підлягає зменшенню та відшкодуванню у розмірі не більше 1 000, 00 грн.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 і адвокат Постригань Т. Л. укладено договір про надання правової допомоги від 01 серпня 2023 року, для представлення інтересів замовника безпосередньо як у судовому розгляді, у будь-яких позасудових діях, пов`язаних із судовими розглядами, визначеними у п. 1.1., а також під час виконання дій, пов`язаних із судовими розглядами та із його / їх наслідками (т.1 а. с. 28, 29).

Згідно з п. 3.1 договору, оплата послуг здійснюється з розрахунку: 1 000, 00 грн за одну годину роботи. Загальна вартість послуг визначається кількістю витрачених годин та не може бути меншою 8 000, 00 грн у суді першої інстанції. Замовник здійснює оплату не пізніше десяти календарних днів з дня видачі йому повного тексту рішення. Правнича допомога у судах апеляційної інстанції, касаційної інстанції оплачується окремо. В залежності від кількості судових засідань та необхідності складання процесуальних документів оплата послуг може змінюватися без укладання додаткових угод. Замовник сплачує виконавцю витрати, пов`язані із відрядженням на час участі у судових засіданнях.

У позовній заяві зауважено, що позивач має намір стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» витрати на правничу допомогу у разі наявності підстав їх стягнення. Так, оскільки позивач з метою захисту своїх інтересів у суді він вимушений був звернутися до послуг адвоката Постригань Т. Л. та укласти договір про надання правничої допомоги (надання юридичних (консультаційних) послуг) від 01 серпня 2023 року, у зв`язку із чим були понесені додаткові витрати на правничу допомогу, орієнтовно на суму у розмірі - 15 000, 00 грн (ознайомлення адвоката з судовою практикою, підготовка позиції, формування позовної заяви, додаткові до позовної заяви, збір доказів, підготовка відповіді на відзив, участь у судових засіданнях при необхідності, підготовка заперечень, клопотань, надсилання та отримання поштової кореспонденції).

Разом із заявою про ухвалення додаткового рішення представником позивача подано розрахунок (детальний опис послуг) витрат на правову допомогу від 28 травня 2024 року на суму у розмірі 15 000, 00 грн (Додаток до Договору про надання правничої допомоги (надання юридичних (консультаційних послуг) від 01 серпня 2023 року), вказавши кількість витраченого часу й найменування проведених робіт з вартістю таких послуг, й акт юридичних (консультаційних) послуг за договором про надання правничої допомоги (надання юридичних (консультаційних послуг) від 01 серпня 2023 року, підписаний замовником і виконавцем, які претензій один до одного не мають.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані

з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За частинами четвертою-шостою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 цього закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта

в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві,

в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав

і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частина перша статті 1 Закону).

Згідно зі статтею 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява

№ 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній

розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Отже, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних

і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг

і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04,

§ 268)).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,

у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від

10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від

23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі

№ 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від

02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого

2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи

і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18.

Тому при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19).

Колегія суддів, оцінюючи співмірність витрат на послуги адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин

у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду

з прав людини критерії, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 , судових витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на законність постановленої ухвали не впливають.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року

№ 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі№ 640/18402/19(провадження № К/9901/27657/20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі№ 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З матеріалів справи відомо, що 01 серпня 2023 року між адвокатським об`єднанням адвокатом Постригань Т.Л. та Махмудом Ваджідом було укладено договір б/н про надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 3.1 вказаного договору оплата послуг здійснюється із розрахунку: 1000,00 грн. (одна тисяча) грн. 00 коп. за одну годину роботи.

Загальна вартість послуг визначається кількістю витрачених годин та не може бути меншою 8000 грн. в суді першої інстанції.

Замовник здійснює оплату не пізніше 10 (десяти) календарних днів з дня видачі йому повного тексту рішення.

Правнича допомога в судах апеляційної інстанції, касаційної інстанції оплачується окремо.

В залежності від кількості судових засідань та необхідності складання процесуальних документів оплата послуг може змінюватись без укладання додаткових угод. Замовник сплачує Виконавцю витрати, пов?язані з відрядженням на час участі у судових засіданнях.

Відповідно до Акту юридичних (консультаційних) послуг за договором про надання (надання юридичних (консультаційних) послуг) правничої допомоги від 01 серпня 2023 року, який було складено 07 листопада 2024 року, вартість роботи адвоката складає 1 000,00 грн. год.

Відповідно до вказаного Акту на юридичну допомогу адвокатом Постригань Т.Л. витратила 10 год. А тому вартість послуг становить 10 000,00 грн.

Отже матеріалами справи дійсно підтверджується факт отримання ОСОБА_1 послуг адвоката Постригань Т.Л. з надання правової допомоги.

Разом з тим, при визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, судова колегія виходить з того, що дана справа при її перегляді у суді апеляційної інстанції, для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує зібрання великого обсягу доказів, що вже надавалися протягом тривалого розгляду справи, залучення до участі у справі інших учасників

Отже, враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що справедливим буде стягнення з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн. в ході апеляційного перегляду справи.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк»- залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року- залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м.Київ вул. Грушевського, 1 Д ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О І. Шкоріна