Сарненський районний суд
________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 572/4211/24
Провадження № 2/572/147/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2025 року Сарненський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді - ВЕДЯНІНОЇ Т.О.

при секретарі - МОРОЗ Ю.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сарни справу №572/4211/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь 494 210 грн. 62 коп. боргу, 137 604 грн. 40 коп. інфляційних витрат за прострочення грошового зобов?язання за період з 08 жовтня 2021 року по 31 серпня 2024 року , 28 976 грн. 68 коп. 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 08 жовтня 2021 року по 17 вересня 2024 року.

Відповідно до поданої позовної заяви позивачем зазначено, що він є власником нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , в якому розміщається магазин «Господар», де реалізовувались товари господарського призначення. У вказаному магазині відповідно до трудового договору від 03 лютого 2016 року, на посаді продавця непродовольчих товарів була працевлаштована ОСОБА_4 , яка згодом виявила бажання придбати у позивача вказаний вище магазин, про що 19 березня 2020 року між сторонами був укладений попередній договір купівлі-продажу вказаного вище магазину.

За умовами вказаного вище попереднього договору сторони дійшли згоди щодо продажу ОСОБА_1 вказаного вище приміщення магазину із господарськими приміщеннями та земельною ділянкою, у строк, не пізніше 31 грудня 2022 року, уклавши договір купівлі-продажу.

Після цього, між сторонами по справі 01 травня 2020 року був укладений договір оренди цього ж приміщення.

Умовами цього договору було узгоджено, що орендодавець передає орендарю в строкове платне користування приміщення магазину «Господар», розташованого по АДРЕСА_1 , а орендар зобов`язовується вносити щомісячно плату за цим договором у розмірі 150 доларів США.

Із магазином ОСОБА_4 було передано також і увесь товар, який на той час знаходився на реалізації в магазині, з умовою повернення його вартості орендодавцеві, а прибуток від його реалізації мав залишатись орендарю.

В зв`язку із невиконанням ОСОБА_4 умов договору в частині оплати коштів за користування приміщенням магазину, 21 квітня 2021 року договір оренди розірвано.

Після розірвання договору оренди здійснено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей, в ході якої встановлено нестачу товарів на загальну суму 316 860 грн., які обліковувались у гривнях та на суму 409 доларів США щодо товарів, які обліковувались у доларах США, всього на суму 327 629 грн. 54 коп.

Син відповідачки ОСОБА_5 , в рахунок боргу добровільно повернув 26 500 грн.

Оскільки сума, еквівалентна вартості товарів, нестачу яких виявлено позивачем, на даний час не повернута, ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду, в якому просить також, стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму інфляційних витрат та 3 % річних, в зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, дав пояснення відповідно до змісту позовної заяви.

Відповідачем подано відзив на позов, в якому вона не визнала заявлені до неї вимоги в повному обсязі. В обґрунтування заперечень вказує на відсутність первинних бухгалтерських документів, які б доводили кількість та наявність товарно-матеріальних цінностей у магазині, на момент укладення договору оренди, а, відтак, заперечує факт наявності будь якого боргу перед позивачем.

Позивачем заявлено клопотання про виклик свідків та долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів.

Відповідачем заявлено клопотання про здійснення судового провадження у її відсутності.

Вказані клопотання судом задоволені.

Інших клопотань сторонами заявлено не було.

Правовідносини між сторонами виникли з приводу відшкодування шкоди, яка виникла внаслідок виконання зобов`язання.

Вказані правовідносини регулюються нормами ЦК України.

Відповідно до ст.509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, пунктом 1 частини 2 якої визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на ті обставини, що між ним та ОСОБА_4 було укладено домовленість, за якою останній переходить право власності на приміщення магазину, а також право на реалізацію наявного в цьому магазині товару, належного ОСОБА_1 .

Копії Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2014 року та 30 грудня 2014 року та Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09 серпня 2016 року, доводять, що ОСОБА_1 дійсно є власником приміщення будівлі магазину по АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки за цією ж адресою площею 0,045 га., кадастровий номер :01:001:0342.

Із копії трудового договору №2 від 03 лютого 2026 року вбачається, що ОСОБА_4 дійсно булав працевлаштована ОСОБА_1 в якості найманого працівника на посаді продавця непродовольчих товарів. Договір розірвано 26 квітня 2021 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін).

В подальшому, 19 березня 2020 року сторонами по справі був укладений попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки , за умовами якого сторони досягли домовленості щодо реалізації та продажу позивачем відповідачці нежитлової будівлі - приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розташоване по АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки за цією ж адресою не пізніше 31 грудня 2022 року, про що укласти відповідний договір купівлі-продажу.

Крім цього, 01 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого остання прийняла в строкове платне використання нежитлову будівлю приміщення магазину «Господар», належну йому на праві власності, яке розташоване по АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору за орендоване приміщення орендар зобов`язовується сплачувати орендну плату, розмір якої становить 150 доларів США. Строк чинності договору сторонами визначено у 2 роки 11 місяців, тобто, до 01 квітня 2023 року.

Позивач, відповідно до акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 01 травня 2020 року виконав умови договору, передавши приміщення, яке є предметом договору оренди.

ОСОБА_1 посилається на ту обставину, що договір оренди був укладений в зв`язку із повною фактичною передачею ОСОБА_4 приміщення магазину в зв`язку із досягненням домовленості про продаж позивачем вказаного приміщення.

Доказів укладення сторонами договору купівлі-продажу суду не надано.

Отже, суд вважає встановленим факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договірних зобов`язання з приводу оренди нерухомого майна належного позивачеві приміщення магазину.

Вказані обставини відповідачкою не заперечуються.

Однак, в обґрунтування заявлених вимог позивачем було вказано, що магазин передавався разом із товаром, який був реалізований відповідачкою, однак, коштів в якості орендної плати та вартості реалізованого товару ОСОБА_1 не отримав.

У поданому суду відзивів ОСОБА_4 факт отримання товару заперечувала, вказувала на відсутність бухгалтерських документів з цього приводу, через що просила відмовити позивачу у заявлених вимогах через їх недоведеність.

Допитана свідок ОСОБА_6 пояснила, що позивач є її чоловіком та має на праві власності приміщення магазину, вказане у позовній заяві. Свідок підтвердила, що належне чоловікові приміщення магазину, останній передав в оренду ОСОБА_4 , при чому на момент передачі магазина відповідачці, наявний там товар не вилучався та залишався під реалізацію останньою.

Свідок підтвердила, що як під час передачі магазину ОСОБА_4 , так і після завершення терміну дії договору оренди, проводилась ревізія із залученням бухгалтера, яка виявила нестачу товарів.

Зі слів свідка ОСОБА_4 орендну плату не сплачувала, крім цього, в ході ревізії було виявлено нестачу товару, вартість якого відповідач не відшкодувала.

Свідок ОСОБА_7 , допитана судом за клопотанням позивача, підтвердила вказані вище обставини, повідомивши, що дійсно була задіяна до проведення інвентаризації у магазині с.Бережниця, належного ОСОБА_1 , під час якої була виявлена нестача товарно-матеріальних цінностей, що обліковувались у цьому магазині.

Свідок пояснила, що ревізія проводилась виключно за даними та обліками, які надавались ОСОБА_4 , при чому під час ревізії був присутній син відповідачки, який розмір нестачі не заперечував.

Покази свідків підтверджені документально наданими суду позивачем записами, які здійснювались особисто відповідачкою щодо руху товарів, а саме : копіями товарного звіту, відомостей про залишок товаро-матеріальних цінностей на час проведення ревізії та результатів інвентаризації.

Відповідно до копії акту інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в магазині «Господар», розташованого по АДРЕСА_1 , від 08 жовтня 2021 року, проведеної ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за участю ОСОБА_5 за результатами проведеної інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у вказаному магазині, за період часу з 15 березня 2020 року по 06 жовтня 2021 року виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, облікованих в національній валюті України на загальну суму 316 860 грн. та облікованих у доларах США на суму 409 доларів США (що за курсом НБУ станом на 08 жовтня 2021 року становить еквівалент 10 769,54 грн.), тобто, загалом 327 629,54 грн.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вказаній нормі, відповідачка доказів на спростування показів свідків, допитаних за клопотанням ОСОБА_1 , не надала, вказані вище письмові докази позивача також не заперечила, клопотань щодо визначення достовірності цих документів, шляхом, в тому числі, проведення відповідних бухгалтерських та почеркознавчих експертних досліджень не заявляла.

Згідно із змістом ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну юридичної або фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Оскільки позивачем доведено факт заподіяння матеріальної шкоди відповідачем під час виконання договірних відносин позов в частині стягнення суми завданої шкоди підлягає до задоволення, оскільки відповідачем не доведено, що шкоду завдано не з її вини.

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідачки 3 відсотка річних та суму інфляційних витрат.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить стягнути вказані вище індекс інфляції за період з 08 жовтня 2021 року по 31 серпня 2024 року та три відсотки річних за період з 08 жовтня 2021 року по 17 вересня 2024 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з моменту розірвання договору оренди не виконала грошового зобов`язання, пов`язаного із відшкодуванням вартості відсутнього товару, прострочивши тим самим грошове зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України - підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України - строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Однак, відповідно до Закону України від 15.03.2022 р. № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40 - 44, ст. 356) доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022р. за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Суд вважає, що вказані зміни поширюються на усі грошові зобов`язання, що тривали протягом часу воєнного стану, ввеженого на території України.

Таким чином, індекс інфляції та три відсотки річних можуть бути застосовані до даних правовідносин виключно у період часу з 08 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Виходячи із середнього індексу інфляції за 2021 2022 роки, який становить 118,3 %, сума інфляції боргу відповідача за період 08 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року становить 59 956 грн. 75 коп. (327 629 грн. 54 коп. х 118,3 % - 327 629 грн. 54 коп.).

Із врахуванням 138 днів прострочки сплати боргу, сума 3 відсотків річних від простроченої суми становить 3716 грн. 13 коп. (327 629, 54 грн. х 3% : 365 днів х 138 днів).

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми підлягає до задоволення частково.

На підставі наведеного, ст.ст.625, 626, 509, 1166 ЦК України, керуючись ст.ст.81, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (жителя АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (жительки АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення матеріальної шкоди задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 327 629 грн. 54 коп. матеріальної шкоди, 3716 грн. 13 коп. 3 % річних та 59 956 грн. 75 коп. інфляційних витрат, всього 391 302 грн.42 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 3913 грн. 02 коп. судового збору в дохід держави.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з моменту проголошення. У разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: