ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гаращук Сергій Вікторович, на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року в цивільній справі номер 185/11397/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулось Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 01.09.2008 року відповідач ОСОБА_2 та ТОВ «Український промисловий банк» уклали договір №1044-007/ФКФ-08, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 28434,65 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 01.09.2015 року.

30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк», Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» до АТ «Дельта Банк», згідно з яким ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в т.ч.: за договором №1044-007/ФКВ від 01.09.2008 року.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором №1044-007/ФКФ-08 від 01.09.2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 01.09.2008 року були укладені договори поруки №1044-007/Zфпор-08/1, №1044-007/Zфпор-08/2, №1044-007/Zфпор-08/3 відповідно.

У порушення ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідачі свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконали, тому станом на 16.07.2014 року вони мають заборгованість перед позивачем у сумі 456145,05 грн, з яких: 303338,35 грн - тіло кредиту, 138875,56 грн - відсотки, 13931,14 грн - комісія для ведення кредиту.

Позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором №1044-007/ФКФ-08 від 01.09.2008 року у сумі 456145,05 грн, яка складається з: 303338,35 грн - тіло кредиту, 138875,56 грн - відсотки, 13931,14 грн - комісія для ведення кредиту. Судові витрати покласти на відповідачів.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №1044-007/ФКФ-08 від 01.09.2008 року у сумі 456145,05 грн, яка складається з: 303338,35 грн - тіло кредиту, 138875,56 грн - відсотки, 13931,14 грн - комісія для ведення кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати по справі у сумі 913,50 грн з кожного.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року залучено до участі у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якості правонаступника позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс».

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

Із вказаним заочним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гаращук С.В., подала апеляційну скаргу, просила скасувати заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року у справі №185/11397/14-ц та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог, стягнути витрати на правову допомогу, застосувати строки позовної давності.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та не законним, прийнятим з неповним дослідженням доказів, а також ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи.

Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості.

Позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу по вищевказаному кредитному договору були перераховані грошові кошти у розмірах, наведених позивачем. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві щодо вказаного кредитного договору, матеріали справи не містять.

Так, боржник ОСОБА_2 (а відтак і поручитель ОСОБА_1 ) взяли на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 01 вересня 2015 року включно, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

При розгляді даної справи судом першої інстанції не враховано, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), a за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором.

З огляду на вищевикладене, порука по платежам, що нараховані припинилась.

Крім того, оскільки судом першої інстанції було залишено без задоволення заяву про перегляд заочного рішення, то відповідачі були позбавлені права подати свій відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності, у зв`язку з чим просить застосувати строк позовної давності до даних правовідносин.

Вимоги позивача про стягнення комісії за ведення кредиту, яка нараховувалась в порушення вимог закону «Про захист прав споживачів» в період після 2007 року, та з порушенням прав споживача, не підлягає стягненню в судовому порядку.

ОСОБА_1 було понесено витрати на правову допомогу у загальному розмірі 30000,00 грн.

Від позивача ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року у справі №185/11397/14-ц залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає безпідставним твердження ОСОБА_1 про, нібито, відсутність доказів наявності заборгованості, оскільки в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт наявності заборгованості та жодним чином не спростовується скаржницею.

Враховуючи докази, які містяться в матеріалах справи та яким судом першої інстанції надано всебічну оцінку, вищевказані роз`яснення Верховного Суду, апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року по справі №185/11397/14-ц є законним, обґрунтованим та справедливим.

Витрати на правничу допомогу, враховуючи складність цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), критерії реальності таких витрат, розумності їх розміру (справа є максимально простою), то у розумінні вимог ч. 4, ч. 5 ст. 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу позивачу за таких обставин мають становити не більше 1000,00 грн.

У судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Гаращук С.В. доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник позивача ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», адвокат Плачинда К.О. апеляційну скаргу не визнав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 204).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю не з`явившихся осіб.

Заслухавши суддю доповідача, представників відповідачки та позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки заочне рішення оскаржується лише відповідачкою ОСОБА_1 апеляційний суд переглядатиме рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 , враховуючи положення статті 50 ЦПК України, де зазначено, що кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 01 вересня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1044-007/ФКФ-08, за умовами якого банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 28434,65 доларів США з умовами його повернення та повернення відсотків за його користування у розмірі 13,40% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту в обумовлених у кредитному договорі строки (а.с. 6-14).

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором №1044-007/ФКФ-08 від 01.09.2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 01.09.2008 року було укладено договір поруки №1044-007/Zфпор-08/1 (а.с. 15).

20.06.2010 року відповідно до договору про передачу Активів та Кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку право вимоги за кредитним договором №1044-007/ФКФ-08 перейшло до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (а.с. 26-31).

Відповідно до довідки АТ «Дельта Банк» ОСОБА_2 станом на 16.07.2014 року має заборгованість за кредитним договором №1044-007/ФКФ-08 у розмірі 456145,05 грн, яка складається з: 303338,35 грн - тіло кредиту, 138875,56 грн - відсотки, 13931,14 грн - комісія для ведення кредиту (а.с. 18).

18.07.2014 року позивач АТ «Дельта Банк» направив досудову вимогу про погашення заборгованості, зокрема, ОСОБА_3 (а.с. 22).

23.06.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги №2268, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» перейшло право вимоги, зокрема, за кредитним договором №1044-007/ФКФ-08 від 01.09.2008 року (а.с. 70-80).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна, оскільки рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.

Згідно з п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року за позовом ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухвалено заочно.

Відповідачка ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що вона не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання.

Матеріали цивільної справи не містять відомостей на підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, §33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, №43330/09, §25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відтак, апеляційний суд вважає, що цей довід апеляційної скарги є обґрунтованим і судове рішення в частині задоволення позову до відповідачки ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення по справі.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку, апеляційний суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, пункту 8 та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-223цс16).

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон №1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року).

У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону №1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року №1734-VIII «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон №1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону №1734-VIII (стаття 11 Закону №1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону №1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон №1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон №1023-XII.

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону №1023-XII зі змінами, передбаченими Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19) виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону №1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13 (провадження №14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону №1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

У справі №638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Судом встановлено, що 01 вересня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1044-007/ФКФ-08, за умовами якого банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 28434,65 доларів США з умовами його повернення та повернення відсотків за його користування у розмірі 13,40% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту в обумовлених у кредитному договорі строки.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором №1044-007/ФКФ-08 від 01.09.2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 01.09.2008 року було укладено договір поруки №1044-007/Zфпор-08/1.

20.06.2010 року відповідно до договору про передачу Активів та Кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку право вимоги за кредитним договором №1044-007/ФКФ-08 перейшло до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк».

Відповідно до довідки АТ «Дельта Банк» ОСОБА_2 станом на 16.07.2014 року має заборгованість за кредитним договором №1044-007/ФКФ-08 у розмірі 456145,05 грн, яка складається з: 303338,35 грн - тіло кредиту, 138875,56 грн - відсотки, 13931,14 грн - комісія для ведення кредиту.

18.07.2014 року позивач АТ «Дельта Банк» направив досудову вимогу про погашення заборгованості, зокрема, ОСОБА_3 . Проте, доказів отримання досудової вимоги відповідачкою ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що адреса на яку було направлено досудову вимогу відповідачці ОСОБА_1 , не відповідає адресі, зазначеній у договорі поруки, оскільки не містить номеру дому та квартири.

Зазначене свідчить про порушення порядку подання досудової вимоги позивачем.

За таких обставин, виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 .

Наведені в апеляційній скарзі доводи частково заслуговують на увагу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гаращук С.В., про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яка висловлена у апеляційній скарзі, апеляційний суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що 27 червня 2023 року між адвокатом Гаращуком С.В. та ОСОБА_1 укладено договір №27/06/23 про надання правової допомоги (а.с. 172-172зв).

Відповідно до пункту 4.1 за надання правової допомоги за договором клієнт оплачує адвокату гонорар у сумі, передбаченою у додатковій угоді до цього договору.

Проте, додаткової угоди про узгодження гонорару адвоката у відповідності до положень пункту 4.1 договору №27/06/23 про надання правової допомоги від 27 червня 2023 року матеріали справи не містять.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд приходить до висновку про неможливість визначення розміру фактичних понесених відповідачем судових витрат, тому апеляційний суд вважає, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гаращук Сергій Вікторович, задовольнити частково.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

У задоволенні заяви про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 24 лютого 2025 року.

Суддя: