ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2025 року

м. Харків

Справа № 641/7413/23

Провадження № 22-ц/818/324/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Тичкової О.Ю.

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу Князева Віктора Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м Харкова від 11 липня 2024 року ухвалене у складі судді Богдан М.В., -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення 11 000 доларів США за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.12.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивач надала відповідачу грошові кошти в сумі 55000 доларів США строком на 12 місяців під 1,5% щомісячно. В подальшому сторонами неодноразово вносились зміни до цього договору, що були пов`язані з продовженням кінцевого строку повернення позики та частковим виконанням з боку ОСОБА_2 своїх зобов`язань з повернення позики. Останні зміни до вказаного договору були внесені сторонами 28.10.2020 року, відповідно до яких сторони продовжили термін дії договору позики до 30.10.2023 року та визначили суму, яка має бути повернута позивачці в зазначений строк 18 500 доларів США. В строк до 30.10.2023 року, а також станом на день подачі позову ОСОБА_2 в порушення умов договору позики не повернула позивачці 11000 доларів США. Продовжити за взаємною згодою строк дії договору позики відповідачка відмовилась. Таким чином, позичальник взяті на себе зобов`язання за договором позики з урахуванням змін, внесених сторонами 28.10.2020 року, належним чином не виконала, прострочена заборгованість на момент подання позову складає 11 000 доларів США.

В квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 ( а.с. 48 50). Просила визнати договір позики від 08.08.2012 року недійсним в частині сплати відсотків за користування позикою, застосувати правові наслідки недійсності правочину, що передбачені ст. 216 ЦК України та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що умова договору позики про сплату процентів готівкою у розмірі 825 доларів США щомісяця суперечить «Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України» затвердженої постановою Правління НБУ № 200 від 30.05.2007 року, що є підставою для визнання цієї умови договору недійсною та застосування правових наслідків недійсності правочину, що передбачені ст. 216 ЦК України. Оскільки ОСОБА_2 безпідставно сплатила позивачці 18000 доларів відсотків за користування позикою, підстави для стягнення на користь позивачки боргу у розмірі 11 000 доларів США відсутні.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 липня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 11 000,00 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3195,90 грн. В задоволені зустрічного позову - відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог. Зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки укладаючи та підписуючи оспорюваний договір позики, позивач за зустрічним позовом погодилась із усіма його умовами, в тому числі, із умовою, яка передбачає вираження грошового боргу боржника в іноземній валюті.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати як незаконне та необґрунтоване, таке що не відповідає обставинам справи та постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив зустрічний позов задовольнити, а саме визнати недійсними умови договору позики в частині розрахунків і стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 24 750 доларів США.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі, не дав належної оцінки всім доказам у справі та допустив неправильну юридичну оцінку спірних правовідносин, що призвело до порушення норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін. Посилається на те що судом повно та всебічно встановлені обставини у справі та ухвалене законне та обґрунтоване рішення, викладені апелянтом доводи висновків суду не спростовують. Вважає що зустрічний позов поданий з пропуском строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови у його задоволенні. Крім цього апеляційна скарга містить вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції, що є порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 08 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики, за яким позивач надала в позику відповідачу грошові кошти в сумі 55000 доларів США строком на 12 місяців під 1,5% щомісячно, що підтверджується Договором позики від 08.08.2012 ( а.с. 61).

В подальшому сторонами неодноразово вносились зміни до цього договору, що були пов`язані з продовженням кінцевого строку повернення позики та частковим виконанням з боку ОСОБА_2 своїх зобов`язань з повернення позики. Останні зміни були внесені сторонами 28.10.2020 року, а саме сторони продовжили термін дії договору позики до 30.10.2023 року та, з урахуванням часткового виконання з боку ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу, визначили суму, яка має бути повернута позивачці в зазначений строк 18 500 доларів США ( а.с. 61 - 62).

В судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_2 факт не виконання нею умов договору щодо повернення 18500 доларів США в повному обсязі не заперечувала та визнала що залишилась винна ОСОБА_1 11000 доларів США.

До зустрічного позову ОСОБА_2 надана копія розписки ОСОБА_1 про отримання останньою 20 750 доларів США із розрахунку 825 доларів США щомісячно за 30 місяців ( а.с. 52).

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Укладеним між сторонами договором позики встановлений розмір і порядок одержання процентів за користування позичальником грошовими коштами 1,5 % від суми позики у розмірі 55 тисяч доларів США щомісячно, що дорівнює 850 доларів США.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»:

валюта України грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ).

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Укладаючи та підписуючи оспорюваний наразі договір позики, позивач погодилася із усіма його умовами, в тому числі, із умовою, яка передбачає сплату процентів за користування позикою в іноземній валюті.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №723/304/16-ц, від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 640/3796/18.

Доводи апелянта щодо того, що сплата відсотків за договором позики готівкою в доларах США суперечить вимогам Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління НБУ № 200 від 30.05.2007 року, також не можуть бути взяті до уваги, адже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті.

Таким чином, суди зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову про визнання умов договору позики про сплату позики готівкою у доларах США недійсними.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав обґрунтовану правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Князева Віктора Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21.02.2025

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук