Провадження №2/331/325/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді Скользнєвої Н.Г.,

за участю секретаря Постарнак М.М.,

учасники справи :

представники : позивача - адвокат Фененко Д.П.,

відповідачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,Демянчук А.С.,

розглянув у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_3 в особі представника адвоката Фененка Дмитра Петровича до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позицій учасників справи.

У липні 2024 року ОСОБА_3 в особі представника адвоката Фененка Д.П. звернувся до суду з позовною заявою до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, в яку у подальшому вніс зміни відповідною заявою по суті справи ( а.с.186-188), за результатами розгляду якої, в остаточній редакції, просить стягнути з Державного бюджету України на свою користь грошові кошти в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 497 409,34 грн., з яких :

?247 658,34 грн. моральна шкода,

?224 750,00 грн. вартість втраченого майна,

?25 000,00 грн. сума, сплачена у зв`язку з отриманням юридичної допомоги під час досудового розслідування, судового слідства, а також судові витрати у розмірі 25 000,00 грн. за надання правничої допомоги у цій справі.

Позов обґрунтовано таким.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці ДТП. За кермом вантажного автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому було здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_4 , перебував ОСОБА_3 (далі - позивач).

Ці дії ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Розслідування проводилось в рамках кримінального провадження, внесеного 12.12.2019 року до ЄРДР за №0004384, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

26.12.2019 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вказаному кримінальному провадженню.

За результатами розгляду вказаного кримінального провадження вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.10. 2021 року у справі № 335/485/20 ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України, було виправдано.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20.06.2023 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.10. 2021 року відносно ОСОБА_3 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 04.10. 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20.06. 2023 року щодо ОСОБА_3 , відмовлено.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 зазнав значних моральних втрат, які він оцінює у 247 658,00 грн.

Вказана сума базується на тому, що протягом 41 місяця та 26 днів позивач незаконно перебував під слідством та судом, з 26.12.2019 (пред`явлення підозри) до 20.06.2023 (набрання законної сили виправдувальним вироком). Мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з ч.З ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі Закон України № 266/94-ВР) становить 247 658,00 грн.

Окрім того, ОСОБА_3 є власником транспортного засобу «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який ухвалою слідчого судді Леніського районного суду м. Запоріжжя від 16.12. 2019 року було накладено арешт в рамках розслідування кримінального провадження, за яким ОСОБА_3 було виправдано.

Постановою про визнання речовим доказом від 12.12.2019 року, автомобіль «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , було передано на відповідальне зберігання на спеціальний майданчик утримання автотранспорту ГУНП в Запорізькій області, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, буд. 140, до вирішення питання по суті. Проте, у березні 2022 року транспортний засіб позивача зник із майданчика, у зв`язку із чим позивач 24.04.2022 року звернувся до Запорізької обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Листом Запорізької обласної прокуратури від 13.05. 2022 року вищезазначену заяву за належністю направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань ( далі ТУ ДБР), розташоване у місті Мелітополі.

Листом ТУ ДБР від 09.06.2022 року позивача повідомлено про перебування в провадженні слідчих кримінального провадження № 0000162 від 16 березня 2022 року за ч.2 ст. 364 КК України за фактом зникнення вищевказаного транспортного засобу.

Станом на дату звернення позивача до суду з позовом, транспортний засіб «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивачу так повернуто і не було.

Згідно довідки судового експерта Шахова О.В. № 15 від 17.05.2024 року, середня ринкова вартість автомобіля ТАТА LTP 613, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, складає 224 750,00 грн.

Таким чином, розмір відшкодування за втрачений транспортний засіб становить 224 750,00 грн.

Крім того, в разі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності підлягають відшкодуванню витрати, понесені особо на правову допомогу.

Так, захисник у справі №335/485/20 діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 23 квітня 2022 року № 301/23. На підтвердження повноважень адвоката Шульги O.A., до Запорізького апеляційного суду надавалось свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер серії АР № 1116114 від 23.04.2022 року.

У договорі про надання правової допомоги адвокатом №301/23 від 23 квітня 2022 року сторони передбачили, що ОСОБА_3 має сплатити гонорар адвокату за кожну судову справу, яка була розглянута будь- яким судом першої інстанції незалежно від строків її розгляду та обсягу виконаної роботи адвокатом в розмірі 25 000 грн.

Відповідно до накладної від 23.04. 2022 року адвокату Шульзі O.A. сплачено гонорар у розмірі 25 000,00 грн. Ця сума, як на думку позивача, також підлягає стягненню на його користь.

Окрім того, у зв`язку із необхідністю звернення позивачем до суду із даним позовом ОСОБА_3 вже понесені витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн., які він просить стягнути на свою користь.

Як на правові підстави заявлених вимог позивач посилається на ст. 56 Конституції України, ст.ст.11, 16,23,1176 ЦК України, пункт 1 ч.1 ст.1, пункт 1 ч.1 ст.2,ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»

19 липня 2024 року від представника відповідача - Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позов ( а.с.62-68), із змісту якого вбачається, що вказаний відповідач проти позову заперечує з таких підстав.

По- перше, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до ст. 8 Закону України від 09.11.2023 року « Про Державний бюджет України» на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, визначено на рівні 1600,00 грн. Отже, застосування для розрахунку розміру завданої позивачеві моральної шкоди мінімальної заробітної плати у розмірі 8 000,00 грн. є невірним, а визначений у позові розмір моральної шкоди значно перевищує гарантований законом мінімальний розмір відшкодування.

По-друге, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної та матеріальної шкоди, завданої виключно незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Постановами Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 686/16161/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 641/2328/17, від 22.03.2018 у справі № 638/13100/14-ц, від 23.01.2019 у справі № 308/1990/16-ц висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової особи державного органу ( заподіював шкоди).

Отже, належним доказом протиправних ( неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності, є відповідне судове рішення, що набрало законної сили.

Позивачем не надано суду доказів про визнання дій правоохоронних органів протиправними, що свідчить про відсутність усіх складових елементів шкоди.

Крім того, враховуючи положення ст. 1212 ЦК України, кошти у розмірі 224 750,00 грн. не є матеріальною шкодою, і не можуть бути стягнуті з Державного бюджету України, а повинні бути стягнуті з особи, яка ними безпідставно володіє.

По-третє, вимога позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених при розгляді кримінальної справи, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

По-четверте, Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а не на Державний бюджет України. Крім того, Державний бюджет України ( за жодною бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі.

Судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане ( правова підстава : статті 23,116,119 Бюджетного кодексу України).

Отже, з урахуванням зазначеного, позовні вимоги не можуть бути задоволені у зв`язку з їх неналежним обґрунтуванням, а стягнення заявленої на відшкодування суми може призвести до економічно необґрунтованих збитків Державного бюджету України.

22 липня 2024 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області до суду надійшов відзив на позов ( а.с.73-84), із змісту якого вбачається, що вказаний відповідач проти позову заперечує з таких підстав.

По-перше, моральна шкода повинна бути ретельно встановлена, конкретизована, з наведенням підтверджуючих обставин та доказів, а не повинна бути взагалі. Для підтвердження позиції позивача, повинні бути проаналізовані та порівняні його соціальні зв`язки, ритм життя, надана оцінка освіті, роботі, міцності зв`язків у суспільстві, громадянська позиція, конкретні фізичні та психологічні страждання, які зазнав позивач, як до вчинення певних процесуальних дій відносно ОСОБА_3 , так й після.

Позивачем до матеріалів справи не долучено жодного доказу, які би підтверджували зазначені ОСОБА_3 моральні страждання. За таких обставин відсутній причинно - наслідковий зв`язок між діями працівників поліції, які діяли у порядку, визначеному законодавством та відповідності до обставин події на місці ДЬП та виконання визначених КПК України обов`язків під час досудового розслідування, та наслідками у виді моральної шкоди.

По-друге, позивач перебував під слідством повних 42 місяці та 16 днів.

У разі доведення наявності моральної шкоди розрахунок моральної шкоди повинен здійснюватися із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 1 600,00 грн. * 42 місяці 16 днів = 68 025, 60 грн. , з яких : 67 200 ( за повних 42 місяці) та 825,60 грн. (за 16 днів, що вираховуються наступним за 1 місяць перебування під слідством виплачується один мінімальний розмір заробітної плати 6 000,00 грн. / на кількість днів к місяці ( у січні 31 дні) = 51.60 грн. в день * на 16 днів = 825,60 грн.)

Виходячи з наведеного розрахунку, моральна шкода складає 68 025, 60 грн., а не 247 658,00 грн., як визначив позивач.

По- третє, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2019 року по справі № 334/8510/19 було накладено арешт на транспортний засіб «ТАТА», р.н. НОМЕР_1 .

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2021 року по справі № 335/485/20, який набрав законної сили 20.06.2023 року, позивача виправдано по обвинуваченню в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та скасовано арешт .

ТУ ДБР у м. Мелітополь здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000162 від 16.03.2022 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289, ч.2 ст. 364 КК України, за фактом можливих неправомірних дій з боку працівників ГУНП в Запорізькій області в частині забезпечення збереження вилученого автотранспорту, у тому числі транспортного засобу « ТАТА», р.н. НОМЕР_1 .

З огляду на те, що в рамках досудового розслідування кримінального провадження рішення не прийнято, відповідач вважає, що на теперішній час не доведено протиправність дій ( бездіяльності) працівників поліції, а отже позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі вартості втраченого транспортного засобу є передчасними та такими, що задоволенню не підлягають.

По-четверте, як на думку відповідача, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо відшкодування на його користь витрат на правову допомогу, з огляду на таке.

Позивачем не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Не долучено до матеріалів справи детального опису виконаних робіт, акту приймання передачі робіт.

22 липня 2024 року від представника відповідача Запорізької обласної прокуратури до суду надійшов відзив на позов ( а.с. 96-113), із змісту якого вбачається, що вказаний відповідач проти позову заперечує з таких підстав.

По-перше, у період з 26.12.2019 року по 20.06.2023 року позивач перебував під кримінальним переслідуванням.

З 01.01.2024 року , у зв`язку з набранням чинності Законом України « Про Державний бюджет на 2024 рік», змінилося правове регулювання визначення розміру мінімальної заробітної плати. Такий розмір встановлений у 7 100,00 грн. ( з 01.01.2024) та 8 000,00 грн. ( з 01.04.2024), але окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600,00 грн.

Таким чином, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 66 933,33 грн. ( 41 місяць х 1 600 грн. = 65 600,00 грн. ; 25 днів = 25 * 1600/30 = 1 333,33 грн.).

Позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 247 658,34 грн., що значно перевищує розмір моральної шкоди, який гарантовано державою ( 66 933,33 грн.) При цьому, з яких причин, підстав повинна бути відшкодована моральна шкода саме у такому розмірі, позивачем не обґрунтовано, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань.

З огляду на викладене, не підлягає задоволенню вимога щодо відшкодування на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірів, визначеному позивачем.

По-друге, факт зникнення автомобіля позивача ( у період з 24.02.2022 по 16.03.2022) на території СПР Запорізького ГУП ГУНП в Запорізькій області відбувся до набрання 20.06.2023 року законної сили виправдувального вироку суду щодо позивача, яким зобов`язано повернути транспортний засіб ОСОБА_3 . За фактом зникнення автотранспорту проводилось службове розслідування відносно посадових осіб ГУНП в Запорізькій області. Згідно з висновком службового розслідування винних осіб не встановлено. Розслідуванням встановлено, що транспортний засіб « ТАТА», р.н. НОМЕР_1 , був переданий представнику в/ч НОМЕР_2 на підставі рішення Ради оборони Запорізької області від 24.02.2022 № 100, у відповідності до положень п.4 ч.1 ст. 8 Закону України « Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан.

На теперішній час ТУ ДБР у м. Мелітополь здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000162 від 16.03.2022 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289, ч.2 ст. 364 КК України, за фактом можливих неправомірних дій з боку працівників ГУНП в Запорізькій області в частині забезпечення збереження вилученого автотранспорту, у тому числі транспортного засобу « ТАТА», р.н. НОМЕР_1 .

Отже, наданими суду доказами підтверджено, що автомобіль позивача було примусово вилучено, кримінальне провадження щодо незаконного вилучення транспортного засобу триває, що свідчить про те, що ОСОБА_3 не набуває права на відшкодування шкоди відповідно до статей 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Крім того, як на думку відповідача, позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права стягнення з Державного бюджету України заподіяних збитків вартості спірного майна. Належним способом захисту для позивача як власника автомобіля було б витребування його з чужого незаконного володіння або зобов`язання володільця автомобіля повернути його, а не одержання його вартості.

По- третє, як на думку відповідача, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо відшкодування на його користь витрат на правову допомогу, з огляду на таке.

Позивачем не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Не долучено до матеріалів справи детального опису виконаних робіт, акту приймання передачі робіт.

27 серпня 2024 року від представника позивача адвоката Фененка Д.П. до суду надійшла відповідь на відзив Запорізької обласної прокуратури , яка містить контраргументи проти аргументів, наведених вказаним відповідачем у підготовленій ним заяві по суті справи ( а.с.148-152).

ІІ. Заяви, клопотання учасників справи.

05.08.2024 року від представника позивача адвоката Фененка Д.П. до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи ( а.с.132-133).

03.09.2024 року від представника позивача адвоката Фененка Д.П. до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів : - довідки експерта Шахова О.В. № 15 від 17.05.2024 року про ринкову вартість автомобіля ТАТА LTP 613, р.н. НОМЕР_1 , 2007 р.в. ; - розрахунку мінімального розміру моральної шкоди, виходчи з положень ч.3 ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" ( а.с.159-160,161,164).

04.09.2024 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області до суду надійшли заперечення на клопотання сторони позивача про долучення доказів від 03.09.2024 року ( а.с.170-171).

03.10.2024 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області до суду надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 04.10.2024 року , без його участі ( а.с.180).

03.09.2024 року від представника позивача адвоката Фененка Д.П. до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказу відповіді ГУНП в Запорізькій області від 28.08.2024 № 396/05/27-2024 ( а.с.192-193,194).

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя ( далі суд) від 5 липня 2024 року провадження у цій справі відкрито ; вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження ; справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні ( а.с. 51-52).

Ухвалою суду від 5 серпня 2024 року строк проведення підготовчого провадження по цій справі продовжено до 5 жовтня 2024 року ( а.с. 137-138).

Ухвалою суду від 4 жовтня 2024 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до розгляду по суті ( а.с.202-203).

В суді представник позивача позовні вимоги підтримав; просить їх задовольнити з підстав, викладених у заявах по суті справи : - первісній позовній заяві , заяві про зміну предмету позову, відповіді на відзив .

Представники відповідачів, в суді, кожен в окремості, проти позову заперечують з підстав, викладених у заявах по суті справи відзивах на позов.

Суд, заслухавши вступні слова учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до такого.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом ; зміст спірних правовідносин; оцінка Суду.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

12 грудня 2019 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці ДТП. За кермом вантажного автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому було здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_4 , перебував ОСОБА_3 (далі - позивач).

За обставинами кримінального провадження встановлено, що Дніпровським ВП ГУНП в Запорізькій області в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 0004384 від 12.12.2019 року ( далі кримінальне провадження) за ознаками вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

26 грудня 2019 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні за ч.2 ст. 286 КК України.

За результатами розгляду вказаного кримінального провадження вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2021 року у справі № 335/485/20 ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України, було виправдано ( а.с.18-27).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 червня 2023 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.10. 2021 року відносно ОСОБА_3 залишено без змін ( а.с.27).

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 червня 2023 року щодо ОСОБА_3 , відмовлено.

Виходячи із встановлених обставин вбачається, що ОСОБА_3 , який є позивачем у цій справі, перебував під слідством і судом у період з 26 грудня 2019 року ( дата повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 0004384 від 12.12.2019 року) по 20 червня 2023 року ( дата набрання законної сили виправдувальним вироком» , що становить 41 місяць 26 днів.

Вказана встановлена в суді обставина підтримується стороною позивача та не заперечується відповідачами.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктами першим, п`ятим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Як пояснив в суді представник позивача , внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 зазнав значних моральних втрат, а саме: були порушені його нормальні життєві (соціальні) зв`язки; був порушений нормальний ритм життя ОСОБА_3 , порушені його плани, постраждала репутація як громадянина, та як водія швидкої допомоги; притягнення до кримінальної відповідальності суттєво відобразилось на родинних стосунках ОСОБА_3 , оскільки після притягнення до кримінальної відповідальності дружина змінила своє відношення до позивача, внаслідок чого в родині почались постійні сварки, які відобразились на психічному та фізичному здоров`ї позивача; після притягнення до кримінальної відповідальності у ОСОБА_3 суттєво погіршився стан здоров`я, у зв`язку із чим він часто почав звертатись до лікарні із різноманітними скаргами на стан здоров`я, хоча до цього ніколи не скаржився на здоров`я та не мав із ним проблем, що, у свою чергу, призвело до зниження рівня працездатності позивача; з моменту притягнення до кримінальної відповідальності та до моменту винесення Запорізьким судом постанови у справі № 335/485/20 позивач перебував у стресовому стані, оскільки він був змушений доказувати у судовому порядку незаконність дій з боку Запорізької обласної прокуратури , ГУНП в Запорізькій області в частині їх бездоказового ствердження про вчинення позивачем порушення вимог частини ста 286 КК України. Вказані обставини завдали йому душевних переживань і розпачу, через що ОСОБА_3 став дратівливим, що є недопустимим при роботі вантажного автомобіля, оскільки може відобразитись на реакції позивача як водія під час чергової поїздки.

Отже, судом встановлено, що за обставинами справи, наявні передбачені законом підстави, які дають ОСОБА_3 право на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Відповідно до статті 8 Закону України « Про державний бюджет України на 2024 рік» з 1 квітня 2024 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 8 000,00 гривень

Загальний строк перебування позивача під судом та слідством становить 41 місяць та 26 днів, що виходячи з мінімального розміру компенсації за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності на рівні 8 000,00 грн. за кожен місяць перебування під слідством та судом становить 334 960,00 грн. Разом з тим, позивачем заявлена до стягнення сума моральної шкоди у розмірі 247 658,34 грн.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із змісту наведеної норми цивільного процесуального законодавства вбачається, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. При цьому слід зазначити, що законодавством не передбачено необхідності стягнення шкоди в рамках одного позову в повному обсязі і особа, яка має право на відшкодування на власний розсуд може позиватися щодо будь-якої частини суми, на яку вона має право. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_3 не позбавлений права пред`явлення іншого позову на решту суми компенсації, яка не охоплена позовними вимогами в цій справі.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності є законною, доведеною, а отже такою, що підлягає задоволенню.

Доводи відповідачів Запорізької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України щодо доцільності застосування розрахункової величини для обчислення моральної шкоди на рівні 1600,00 гривень, визначеної Бюджетом України 2024 року, судом до уваги не приймаються, з оглядом на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оплату праці» розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об`єднань профспілок і спільного представницького органу об`єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено таке:

Установити з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату:

у місячному розмірі - 8000 гривень;

у погодинному розмірі - 48 гривень.

Розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці дев`ятому статті 7 цього Закону, в якому зазначено - Установити з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, який застосовується для визначення розміру доплати за проживання на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі за рішеннями суду, - 1600 гривень.

Визначаючи розмір відшкодування, суд зазначає, що ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законом України «Про оплату прані», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № З-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.

Щодо позовної вимоги про стягнення 247 658, 34 грн. шкоди, у вигляді вартості неповернутого автомобіля « ТАТА», суд встановив наступне.

В суді встановлено, що в рамках кримінального провадження № 0004384 від 12.12.2019 року за ознаками вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, постановою слідчого ВРЗ СТ СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 12 грудня 2019 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні вантажний бортовий автомобіль « ТАТА LPT 613, реєстраційний номер НОМЕР_1 ( далі автомобіль «ТАТА» , р.н. НОМЕР_1 ) ( а.с.30). Вказаний автомобіль було передано на відповідальне зберігання на спеціальний майданчик утримання автотранспорту ГУНП в запорізькій області, розташований за адресою : м. Запоріжжя, вул.. Космічна, буд.140, до вирішення питання по суті.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2019 року накладено арешт на автомобіль « ТАТА», р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 ( а.с.28-29).

За результатами розгляду вказаного кримінального провадження вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2021 року , який набрав законної сили 20 червня 2023 року, у справі № 335/485/20 ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України, було виправдано.

Скасовано арешт на автомобіль « ТАТА», р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , накладений на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2019 року.

Речові докази, зокрема автомобіль « ТАТА», р.н. НОМЕР_1 , зобов`язано повернути ОСОБА_3 ( а.с.18-27).

Як пояснив в суді представник позивача, після ухвалення виправдувального вироку його довіритель у березні 2022 року помітив, що належний йому автомобіль « ТАТА» зі спеціального майданчику утримання зник.

24 квітня 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Запорізької обласної прокуратури із заявою, в якій просив : внести відомості до ЄРДР за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом « ТАТА» НОМЕР_1 ; притягнути до кримінальної відповідальності осіб, відповідальних за привласнення вказаного транспортного засобу за ст. 289 КК України. ( а.с.31).

13 травня 2022 року Запорізька обласна прокуратура заяву ОСОБА_5 надіслала за належністю для розгляду Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Мелітополі ( далі ТУ ДБР у м. Мелітополі), про що повідомила заявника ( а.с.32).

9 червня 2022 року ТУ ДБР у м. Мелітополі повідомило ОСОБА_5 про те, що його звернення від 24.04.2022 року розглянуто та зазначено, що в провадженні слідчих підрозділу перебуває кримінальне провадження № 0000162 від 16.03.2022 року за ч.2 ст.364 КК України, в рамках якого перевіряються обставини, аналогічні вказаним в заяві ; з огляду на викладене звернення ОСОБА_5 долучено до матеріалів зазначеного кримінального провадження для перевірки викладених в ньому доводів та обставин під час досудового розслідування ( а.с.33).

28 вересня 2022 року ОСОБА_3 вдруге звернувся до Запорізької обласної прокуратури із заявою, в якій просив : внести відомості до ЄРДР за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом « ТАТА» НОМЕР_1 ; притягнути до кримінальної відповідальності осіб, відповідальних за привласнення вказаного транспортного засобу за ст. 289 КК України. ( а.с.34).

7 жовтня 2022 року Запорізька обласна прокуратура заяву ОСОБА_5 від 28 вересня 2022 року надіслала за належністю для розгляду Дніпровській окружній прокуратурі м. Запоріжжя, про що повідомила заявника ( а.с.35)

14 жовтня 2022 року Дніпровська окружна прокуратура м. Запоріжжя заяву ОСОБА_5 від 28 вересня 2022 року для вирішення в порядку ст. 214 КПК України надіслала до СВ Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області , про що повідомила заявника ( а.с.36).

З листа відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 13.10.2022 року № 11110 вбачається, що заяву ОСОБА_5 щодо незаконного заволодіння транспортним засобом марки « ТАТА», д.н.з. НОМЕР_1 розглянуто та направлено за належністю до Державного бюро розслідувань для доручення до матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000833 від 11.06.2022 року за фактом незаконного заволодіння транспортними засобами з автомобільної стоянки ( спеціального майданчику для тимчасово вилучених ( затриманих) транспортних засобів) за адресою : АДРЕСА_1 . Наразі матеріали кримінального провадження №0000833 від 11.06.2022 року перебувають у ДБР, яке розташоване за адресою: вул. Базарна,2, м. Запоріжжя ( а.с.37).

З відзиву відповідача - Запорізької обласної прокуратури вбачається, що за фактом зникнення автотранспорту, в тому числі і належному ОСОБА_3 , проводилось службове розслідування відносно посадових осіб ГУНП в Запорізькій області.

Висновок вказаного службового розслідування затверджений начальником ГУНП в Запорізькій області 24.08.2022 та долучений до матеріалів кримінального провадження № 0000162 від 16.03.2022року .

У висновку службового розслідування ГУНП в Запорізькій області ( а.с.115-125) зазначено, що згідно з довідкою, наданою ЦЗ ГУНП в Запорізькій області, у зв`язку з початком 24.02.2022 військової агресії з боку рф, станом на 18.08.2022. невідоме місце знаходження ряду транспортних засобів -- автомобілів, які знаходилися на території ВЗР СМ ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 140, в тому числі, автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

При цьому, згідно з висновком службового розслідування винних осіб не встановлено.

Факт зникнення автомобіля позивача (у період з 2,4.02.2022 по 16.03.2022) на території СПР Запорізького ГУП ГУНП в Запорізькій області (вул. Космічна, 140, м. Запоріжжя) відбувся до набрання 20.06.2023 законної сили виправдувального вироку суду щодо позивача, яким зобов`язано повернути транспортний засіб ОСОБА_3 .

Також встановлено факт відчуження або вилучення майна (транспортних засобів) відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», рішення Ради оборони Запорізької області від 24.02.202.2 № 100.

Так, у матеріалах службового розслідування вказано, що під час примусового відчуження або вилучення майна (транспортних засобів) складалися акти згідно з рішенням Ради оборони Запорізької області від 24.02.2022 № 100.

Відповідно до акта про примусове відчуження або вилучення майна, складеного командиром в / ч НОМЕР_2 ОСОБА_6 , було здійснено примусове відчуження автомобіля «ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_1 ( а.с.125-126).

Згідно з указаним актом автотранспортний засіб переданий представнику в / ч НОМЕР_2 сержанту ОСОБА_7 , підставою вилучення вказано рішення Ради оборони Запорізької області від 24.02.2022 № 100.

Ураховуючи зазначене, наявні докази примусового вилучення автомобіля позивача посадовими особами в / ч НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного етану, такі заходи правового режиму воєнного стану як примусове відчуження майна, що перебуває у приватній або комунальній власності, зокрема об`єкти фонду захисних споруд цивільного захисту, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Наразі досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні щодо можливого незаконного вилучення автомобіля - триває, остаточне процесуальне рішення слідчими Першого слідчого відділу СУ Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, не приймалося.

Станом на день розгляду справи в суді транспортний засіб « ТАТА», р.н. НОМЕР_1 , позивачу не повернуто.

Згідно довідки судового експерта Шахова О.В. № 15 від 17 травня 2024 року, середня ринкова вартість автомобіля ТАТА LTP НОМЕР_1 , 2007 року випуску, складає 224 750,00 грн.( а.с.161)

Вказану суму вартості втраченого майна позивач просить стягнути з Державного бюджету України на свою користь.

Згідно ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 920/715/17 від 12.03.2019.

Дії (бездіяльність) відповідачів, внаслідок яких було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Отже, відповідальність органів державної влади, за шкоду, яка завдана позивачу може наставати за одночасної наявності таких умов: факту незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу, наявності шкоди, завданої позивачу; причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, дією чи бездіяльністю та завданою шкодою.

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до статті 100 КПК України, визначено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. (ч.ч. 1, 2)

Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною четвертою статті 168 КПК України.

За статтею 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту; 5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку.

Відповідачі заперечуючи проти позовних вимог зазначали, що позивачем не доведено, що шкода матеріального характеру йому спричинена діями або бездіяльністю правоохоронних органів.

В даному випадку суд вважає, що має місце протиправна бездіяльність відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області , яка виразилась у неповерненні вилученого автомобіля « ТАТА», який на праві власності належить ОСОБА_3 , після ухвалення виправдувального вироку, що складає перший елемент складу цивільного правопорушення.

Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача- Запорізької обласної прокуратури зазначив, що належний позивачу автомобіль було примусово вилучено посадовими особами в/ч НОМЕР_2 у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст.8 Закону України « Про правовий режим воєнного стану», кримінальне провадження щодо можливого незаконного вилучення транспортного засобу триває, а тому позивач не набуває права на відшкодування шкоди.

Щодо цих тверджень суд зауважує, що позивачу завдано шкоду не з факту примусового вилучення майна, яке знаходилося на відповідальному зберіганні ГУНП в Запорізькій області, а з факту неповернення майна органом, на який покладено такий обов`язок законом . При цьому, з яких причин правоохоронні органи не може виконати приписи ст. 169 КПК України, та вирок в частині повернення майна позивачу, а також дотриматись п. 6 Порядку № 1104 не має жодного значення для вирішення даної справи, оскільки такі причини можуть тільки свідчити про наявність або відсутність вини завдавача шкоди, встановлення якої для даної справи не вимагається.

Отже, самі по собі посилання на те, що речовий доказ у правоохоронних органів було примусово вилучено і з цього приводу триває кримінальне провадження не звільняє відповідачів 1,2 від обов`язку їх повернути, забезпечувати їх схоронність, здійснювати перевірку стану та умов зберігання, в тому числі і наявність речових доказів. Ці аргументи є безпідставними.

Так, обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною четвертою статті 168 КПК України.

Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.11.2012 визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Відповідно до пункту 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку.

Так, у відповідності до п. 5 Порядку № 1104 умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування.

Також, у відповідності до пунктів 13, 14 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду від 27.08.2010 речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації, про що складається протокол. Відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий, в суді - суддя, відповідальний працівник апарату суду або керівник апарату суду, а в експертній установі - співробітник експертної установи, у віданні якого речові докази перебувають у відповідний період, або керівник експертної установи.

З моменту вилучення майна по дату його повернення власнику, на слідчих органах лежить також обов`язок здійснювати регулярну перевірку тимчасово вилученого майна. Такі дії в тому числі будуть забезпечувати схоронність майна, яке перебуває на зберіганні у іншої особи.

Так, у відповідності до п. 16 Порядку №1104, перевірка стану та умов зберігання речових доказів, правильності ведення документів щодо їх приймання та обліку проводиться щокварталу керівником слідчого підрозділу, підрозділу дізнання.

28 березня 2019 року набув чинності Наказ № 51 «Про затвердження Порядку організації діяльності прокурорів і слідчих органів прокуратури у кримінальному провадженні».

Пунктом 2 розділу 4 Наказу № 51 визначено, що керівники прокуратур повинні забезпечити організацію щоквартальної перевірки стану та умов зберігання речових доказів, схоронності вилученого та арештованого майна.

Наказ Генерального прокурора України від 28.03.2019 № 51 втратив чинність. 30.09.2021 набув чинності Наказ Офісу Генерального прокурора №309 «Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні».

У відповідності до п. 9. визначено, що керівникам прокуратур усіх рівнів, їх першим заступникам і заступникам відповідно до розподілу обов`язків та у межах повноважень, передбачених КПК України:

- п. 9.12. організовувати щоквартальні перевірки стану та умов зберігання речових доказів, схоронності вилученого та арештованого майна і документів. При встановленні фактів неналежного зберігання речових доказів, що призвело до їх втрати, незаконного знищення, реалізації, технологічної переробки чи пошкодження, незбереження їх істотних ознак і властивостей, а також у випадках привласнення чи розтрати приймати рішення в порядку, передбаченому статтею 214 КПК України;

- п. 9.13. у разі доручення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, зміни прокурора (старшого групи прокурорів) забезпечувати проведення перевірки наявності та належного оформлення речових доказів, інших предметів, грошей, цінностей, документів, вилучених чи наданих у ході досудового розслідування, наявності та належного оформлення матеріалів кримінального провадження, складання акта приймання-передачі, який долучати до наглядового провадження у кримінальному провадженні.

Отже, як органи слідства так і органи прокуратури були зобов`язані здійснювати регулярні перевірки стану та умов зберігання речових доказів, схоронності вилученого та арештованого майна.

Тобто, можна дійти висновку, що якби кожен із органів належним чином виконував свої обов`язки щодо перевірки вилученого майна, то відповідно у подальшому це не призвело би до обставин , які є предметом цього судового розгляду.

Таким чином, як підсумок суд зазначає, що з моменту вилучення майна до набрання законної сили виправдувального вироку органи слідства так і органи прокуратури допустили бездіяльність, яка виразилась у неналежному виконанні ними покладених службових обов`язків передбаченим вищенаведеним законодавством: забезпеченні схороності тимчасово вилученого майна; здійсненні регулярної перевірки стану та умов зберігання речових доказів.

Таким чином, виходячи із викладеного бездіяльність у даному випадку наявна в діях відповідачів представників правоохоронних органів , оскільки кожен із цих органів виконував певну функцію в межах кримінального провадження і був зобов`язаний дотримуватись визначені законом процедури.

Другим елементом, який підлягає доказуванню у даній справі є наявність шкоди, завданої позивачу.

У даному випадку вищенаведена бездіяльність в сукупності призвела до неповернення вилученого майна. Суд зазначає, що строк виконання обов`язку повернути майно вже наступив ще 20.06.2023 року. Станом на день розгляду справи встановлений законом обов`язок повернення майна не виконаний.

Суд вважає вірним порядок визначення розміру шкоди, як вартості неповерненого майна автомобіля ТАТА LTP 613,р.н. НОМЕР_1 , 2007 р.в., ринковою вартістю в сумі 224 750,00 грн., враховуючи довідку судового експерта Шахоова О.В. № 15 від 17 .05.2024 року.

При цьому слід врахувати, що відповідачі означений розмір ринкової вартості вилученого майна не оспрюють, доводів з приводу цього не зазначили, іншого розміру вартості вилученого майна не навели.

Третім елементом доказування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, дією чи бездіяльністю та завданою шкодою. Наразі позивачем доведено, а матеріалами справи підтверджується прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідачів, яке полягає у неповерненні майна, а також порушенні інших визначених законом процедур щодо забезпечення схоронності майна, зі шкодою, яка складається з вартості неповерненого майна.

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Наразі майно власнику не повернуто, а правові підстави для не повернення спірного майна або зволікання у його поверненні відсутні.

Право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном передбачено статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відтак, суд вбачає самостійну підставу для задоволення позову, яка полягає в необхідності захисту права мирного володіння майном, передбаченого ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Такими органами у цій справі є відповідачі, як особи, відповідальні у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001, за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України Про Державний бюджет України на 2000 рік та статті 25 Закону України Про Державний бюджет України на 2001 рік (справа про відшкодування шкоди державою), також визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету.

Як встановлено статтею 25 Бюджетного кодексу України Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

За таких обставин, відшкодування шкоди позивачу підлягає за рахунок Державного бюджету України, розпорядником якого, у спірних правовідносинах, є Державна казначейська служба України.

Відтак, визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний державними органами, у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивач належним чином доведено факт порушення його прав у вигляді заподіяння майнової шкоди, а тому позовні вимоги позивача про стягнення шкоди в сумі 224 750,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо ефективності способу захисту порушеного права при вирішенні цього спірного питання, на що звертає увагу представник Запорізької обласної прокуратури, вважаючи , що позивачем не вірно обраний спосіб захисту порушеного права ( відшкодування матеріальної шкоди замість витребування майна з чужого незаконного володіння,або зобов`язання володільця автомобіля повернути його), слід зазначити таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома іншими способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні способи захисту не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь-якою особою.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52).

Виходячи із обставин справи, суд вважає, що спосіб захисту, який позивач обрав для захисту свого права : стягнення ринкової вартості неповернутого майна, вилученого в рамках кримінального провадження, є законним та ефективним для нього у цих спірних правовідносинах.

Щодо вимог про стягнення : 25 000,00 грн., сплачених позивачем за надання юридичної допомоги під час притягнення його до кримінальної відповідальності; 25 000,00 грн., сплачених позивачем за надання юридичної допомоги під час розгляду цієї справи.

Обставинами справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат, сплачених у зв`язку з наданням правової допомоги : (під час притягнення до кримінальної відповідальності) позивачем надано : договір про надання правової допомоги від 23.04.2022 року, укладений з адвокатом Шульгою О.А. ( а.с.40-41), накладна від 23.04.2022 року ( розрахунковий документ, що засвідчує надання послуг та їх оплату) ( а.с.42) ; ( під час розгляду цієї цивільної справи) позивачем надано договір про надання правової допомоги від 15.05.2024 року, укладений з адвокатом Фененко Д.П. ( а.с.43-44).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, предметом доказування є, зокрема, факт самої оплати громадянином таких витрат. У разі, якщо фактично відсутні докази такої оплати, то відсутні й підстави для їх відшкодування.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідженням договору про надання правової допомоги № 301/23 від 23 квітня 2022 року ( далі договір) , укладеним між ОСОБА_3 та адвокатом Шульгою О.А. встановлено, що відповідно до п.1.1 за цим договором адвокат зобов`язується надати клієнтові правову допомогу, зазначену у пункту 1.2 даного договору, а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар за надані послуги.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що адвокат надає клієнтові наступні послуги :

1.2.1. Представництво інтересів клієнта в судах України в тому числі першої, апеляційної та касаційної інстанцій з будь-яких спорів, що випливають з цивільних, господарських, сімейних правовідносин, притягнення клієнта до адміністративної відповідальності, адміністративних спорів в порядку КАС України.

1.2.2 Представництво інтересів клієнта в рамках правовідносин , що випливають з ЗУ « Про виконавче провадження».

З наведеного вбачається, що договором не передбачений обов`язок адвоката надати клієнту правову допомогу у кримінальному провадженні.

З накладної від 23 квітня 2022 року вбачається, що адвокатом Шульгою О.А. було надані послуги ОСОБА_3 відповідно до договору ( № 301/23 від 23 квітня 2022) представництво інтересів в суді та інших органах пов`язаних з захистом особистих та майнових прав.

З наведених документів не вбачається зв`язку роботи адвоката по наданню юридичних послуг ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження № 0004384 від 12.12.2019 року., що свідчить про відсутність підстав задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь 25 000,00 грн., сплачених ним за надання йому юридичної допомоги під час притягнення його до кримінальної відповідальності.

Не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення на його користь судових витрат у розмірі 25 000,00 грн. за надання правничої допомоги у цій справі, оскільки на підтвердження заявленої ним суми не надано документу , що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги в рамках цієї справи на вказану суму .

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 ( адреса реєстрації : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 ( адреса реєстрації : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду у розмірі 247 658 ( двісті сорок сім тисяч шістсот п`ятдесят вісім) гривень 34 копійки, вартість неповернутого майна у розмірі 224 750 ( двісті двадцять чотири тисячі сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, а всього - 472 408 ( чотириста сімдесят дві тисячі чотириста вісім) гривень 34 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Найменування сторони по справі : відповідачі Запорізька обласна прокуратура ( адреса місцезнаходження : м. Запоріжжя, вул. Матросова Олександра, буд.29 А, ), Головне управління Національної поліції в Запорізькій області ( адреса місцезнаходження : м. Запоріжжя, вул.. Матросова, буд.29, ), Державна казначейська служба України ( адреса місцезнаходження : м. Київ, вул. Бастіонна, буд.6, ).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2025 року.

Суддя: Н.Г.Скользнєва