КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/9951/24 Головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
Провадження № 22-ц/824/3631/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтувало тим, що 14 вересня 2020 року ОСОБА_1 уклала з акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк») кредитний договір № CL-289684, відповідно до умов якого отримала кредит у розмірі 199 999,00 грн зі сплатою 35 % річних строком до 12 вересня 2025 року.

24 жовтня 2023 року між АТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальним договором № 24102023, згідно якого позивач набуває (приймає у власність) від АТ «Кредобанк» права вимоги в повному обсязі та здійснює їх оплату (фінансування) банку.

Відповідно до додатку № 1 до договору факторингу № 24102023 від 24 жовтня 2023 року реєстру прав вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідачки на загальну суму 289 447,60 грн, з яких: 178 552,22 грн - заборгованість в частині непогашеного кредиту; 110 895,38 грн - заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом.

Згідно пункту 3.2. договору факторингу шляхом укладення (підписання) акту приймання-передачі прав вимоги до цього договору сторони підтвердили здійснення фактичної передачі АТ «Кредобанк» у власність ТОВ «ФК «ЄАПБ» та прийняття останнім у власність від банку (фактичне відступлення) у день укладення даного акту прав вимоги за кредитними договорами, щодо портфеля заборгованостей у повному обсязі.

Позивач вказував, що всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів, визначених договором.

Після відступлення права грошової вимоги відповідачка не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. Водночас, з моменту отримання права вимоги до відповідачки позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № CL-289684 від 14 вересня 2020року у розмірі 289 447,60 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із понесеними судовими витратами.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором № CL-289684 від 14 вересня 2020 року у розмірі 289 447,60 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка порушила умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користуванням в порядку і на умовах, зазначених в кредитному договорі, у зв`язку з чим позивач, який набув право вимоги за цим договором, вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення непогашеної суми заборгованості.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачка в особі представника - адвоката Григоренка А.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати змотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не враховано, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не було доведено належними та допустимими доказами отримання нею грошових коштів від АТ «Кредобанк», а саме позивачем не надано виписку з особового рахунку позичальника, яка є первинним обліковим бухгалтерським документом, отже позовні вимоги є не доведеними. Крім того, матеріали справи не містять підтвердження оплати права вимоги саме до ОСОБА_1 , а тому позивачем також не доведено набуття права вимоги за кредитним договором № CL-289684 від 14 вересня 2020 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки - адвокат Григоренко А.О. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивачу судове засідання не з`явився і правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки його представника до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідачки в судовому засіданні,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 вересня 2020 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CL-289684, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 199 999,00 грн зі сплатою 35 % річних строком до 12 вересня 2025 року (а.с. 5-7).

Відповідно до анкети-заяви № CL-289684 фізичної особи на отримання готівкового кредиту від 11 вересня 2020 року ОСОБА_1 просила надати їй кредитні кошти в сумі 199 999,00 грн на вищевказаних умовах для рефінансування інших кредитів (а.с. 12).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № CL-289684 від 14 вересня 2020 року станом на 31 березня 2024 року заборгованість за вказаним договором не погашена, залишок заборгованості відповідачки складає 289 447,60 грн (а.с. 13).

Відповідно до договору факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальним договором № 24102023 від 24 жовтня 2023 року, укладеного між АТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», акту прийому-передачі прав вимог за цим договором факторингу № 24102023 від 24 жовтня 2023 року, АТ «Кредобанк» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» (передало у власність) права вимоги в повному обсязі за плату та під фінансування ТОВ «ФК «ЄАПБ», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло (прийняло у власність) від АТ «Кредобанк» права вимоги в повному обсязі та здійснило їх оплату (фінансування) АТ «Кредобанк» (а.с. 14-18).

Згідно із витягом з додатку № 1 до договору факторингу № 24102023 від 24 жовтня 2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № СL-289684 від 14 вересня 2020 року на загальну суму 289 447,60 грн, з яких: 178 552,22 грн - заборгованість в частині непогашеного кредиту; 110 895,38 грн - заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом; 0 грн - заборгованість в частині несплачених комісій, плат (а.с. 19).

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги відповідачки, колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статтях 526, 530, 610, 612 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду також зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20)).

В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ЄСПЛ наголосив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ФК «ЄАПБ» надало суду письмові докази, з яких вбачається, що 11 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «Кредобанк» із анкетою-заявою № CL-289684, у якій просила надати їй кредит у розмірі 199 999,00 грн строком на 60 місяців з метою рефінансування інших кредитів.

Відповідачка зазначила повні дані про себе, членів своєї сім`ї, місце роботи та свої доходи тощо, зазначила які саме кредити і в яких банківських установах вона мала намір рефінансувати. Загальний залишок по кредитам ОСОБА_1 у ПАТ «Кредобанк» та ПАТ КБ «ПриватБанк», які вона мала намір рефінансувати, складав 86 401,86 грн.

14 вересня 2020 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CL-289684, право грошової вимоги за яким на підставі договору факторингу № 24102023 від 24 жовтня 2023 року перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 надала банку копію паспорта громадянина України, картку платника податків та довідку про реєстрацію місця проживання, відповідність яких оригіналу засвідчила своїм підписом.

Доказів того, що персональні дані відповідачки були використані неправомірно для укладення кредитного договору від її імені, суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідачка до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій не зверталася, як і не оскаржувала правомірність укладеного кредитного договору.

Відповідно до пункту 2.1 цього договору датою видачі кредиту є 14 вересня 2020 року (Датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворенням строкової заборгованості по позичковому рахунку) з наступним переказом кредитних коштів в сумі та на цілі, що вказані в пункті 2.4 кредитного договору).

Згідно із пунктом 2.4 договору позичальник доручає банкові здійснити переказ кредитних коштів з позичкового рахунку, вказаного в пункті 2.5 кредитного договору, на наступні цілі та за наступними реквізитами:

- на поточні потреби в сумі 113 597,14 грн на поточний рахунок позичальника, відкритий у відділенні ПАТ «Кредобанк» на вул. Ген. Алмазова, 9 у м. Києві (зазначений рахунок);

- на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «Кредобанк» по кредитному договору № СL-139009 від 11 жовтня 2018 року в сумі 72 822,86 грн на рахунок, відкритий в ПАТ «Кредобанк» (зазначений рахунок);

- на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору № SAMDNWFC2 від 02 серпня 2017 року в сумі 13 579,00 грн на рахунок, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» (зазначений рахунок).

Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено, що кредит видається позичальнику в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів за дорученням позичальника, яке міститься в пункті 2.4 кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що факт перерахуванням кредитних коштів на поточні потреби позичальника та для рефінансування інших кредитів може бути доведено не лише випискою про рух коштів по рахунках, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором з додатками, заявами (дорученнями) на переказ коштів, розрахунком заборгованості, реєстром заборгованостей боржників тощо.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 (провадження № 61-9710св22), відсутність у справі, яка переглядається, оригіналів первинних бухгалтерських документів, не є підставою для висновку про невиконання умов договору банком та, як наслідок, неотримання позичальником грошових коштів за кредитним договором.

Із графіка платежів за кредитним договором № CL-289684 від 14 вересня 2020 року та розрахунку сукупної вартості кредиту вбачається, що відповідачка отримала кредит у розмірі 199 999,00 грн і взяла на себе обов`язок сплатити проценти за весь строк його кредитуванням у розмірі 229 540,38 грн.

Проте АТ «Кредобанк» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» право вимоги щодо заборгованості, яка складалась із боргу по тілу кредиту у розмірі 178 552,22 грн та по процентам за користування кредитом у розмірі 110 895,00 грн, що свідчить про часткове погашення кредиту позичальником.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем не було доведено отримання нею грошових коштів від АТ «Кредобанк», а саме не надано виписку з особового рахунку позичальника, відхиляються апеляційним судом як неспроможні з огляду на те, що судом в результаті повного та всебічного дослідження наявних в матеріалах справи доказів встановлено факт наявності між сторонами договірних (кредитних) правовідносин, доручення позичальником банку здійснити переказ кредитних коштів з позичкового рахунку на відповідні рахунки, вказані у договорі, та часткове виконання умов кредитного договору.

Посилання апеляційної скарги на недоведеність позивачем факту отримання відповідачкою кредитних коштів і, як наслідок відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Колегія суддів враховує, що відповідачка з власної ініціативи звернулася до банку із анкетою-заявою на отримання кредиту у безготівковій формі, вказала всі свої особисті дані, надана необхідний пакет засвідчених копій документів, підписала договір і погодила умови кредитування, в тому числі з метою погашення інших своїх боргових зобов`язань перед банківськими установами, а у подальшому частково погашала заборгованість, сплачуючи кошти первісному кредитору.

При цьому, вказуючи про те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не доведено належними та допустимими доказами отримання нею грошових коштів від АТ «Кредобанк», сама ОСОБА_1 , будучи особою, яка у більшій мірі є заінтересованою на стадії апеляційного перегляду справи у позитивному для неї результаті вирішення цього спору, не надала суду доказів, що її зобов`язання за кредитними договорами, на рефінансування заборгованості по яким вона просила надати їй кредит, не були виконані за рахунок коштів, перерахованих на виконання умов кредитного договору № CL-289684 від 14 вересня 2020 року, а також, що інша частина коштів не зараховувалась на її поточний рахунок, відкритий у відділенні ПАТ «Кредобанк» на вул. Ген. Алмазова, 9 у м. Києві.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Процесуальні норми передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Водночас, справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Отже, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» та стягнення із ОСОБА_1 на його користь заборгованості за кредитним договором № CL-289684 від 14 вересня 2020 року у загальному розмірі 289 447,60 грн, з яких: 178 552,22 грн - заборгованість в частині непогашеного кредиту; 110 895,38 грн - заборгованість в частині несплачених процентів за користування кредитом.

Приведені представником відповідачки в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки носять формальний характер, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення норм закону, у тому числі в частині змагальності і диспозитивності цивільного судочинства.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачки.

Суд першої інстанції з дотриманням приписів процесуального законодавства всебічно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідачки у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній