КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1601/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко О. В.,

представника ОСОБА_2 - адвоката Скріжалевської Л. П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Савченко Олени Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Колесника О. М.

від 22 травня 2024 року

у цивільній справі № 753/12715/23 Дарницького районного суду міста Києва

за первісним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

та за зустрічним позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, яким просив в порядку розподілу майна подружжя визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому, представник позивача Скріжалєвська Л. П. позовні вимоги первісного позову змінила, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя зазначену квартиру, визнати за ОСОБА_2 право власності на частину цієї квартири. Вказувала, що з 03.11.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 22.06.2022 року розірвано.

За час перебування в шлюбі сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 на підставі укладення інвестиційного договору. Право власності на вказане нерухоме майно було оформлено на відповідача. Оскільки дана квартира перебуває у спільній сумісній власності сторін, то позивач запропонував відповідачу передати у його власність частини даної квартири, однак ОСОБА_1 відмовилась. За таких обставин, враховуючи неподільність об`єкта нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, неможливість користування ним окремо один від одного, просила вказаний інвестиційний об`єкт визнати спільною сумісною власністю подружжя та визнати окремо за кожним з подружжя право власності на частину спірної квартири тавирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами по справі.

ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя набуте за час шлюбу за спільні кошти майно, а саме: земельну ділянка з кадастровим номером :02:006:0035, площею 0,4488 га, земельна ділянка з кадастровим номером :02:006:0034, площею 0,257 га, зелені насадження на земельній ділянці, площею 0,4488 га (лохина), та автомобіль Опель Кадетт, 1987 року.

В порядку розподілу визнати за позивачем право власності на частку вказаного майна, набутого подружжям за спільні кошти та присудити позивачу за її згодою грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя у розмірі частки - в сумі 843 225 грн 04 коп, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 23 900 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року первісний позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,20 м2, житловою площею 35,70 м2 в порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,20 м2, житловою площею 35,70 м2 в порядку поділу майна подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 грн витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги. В задоволенні стягнення решти суми відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації, стягнення судових витрат відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення зустрічного позову про накладення арешту на частину земельної ділянки, кадастровий номер :02:006:0035, розташованої в АДРЕСА_2 , площею 0,4488 га, на частину земельної ділянки, кадастровий номер :02:006:0034, розташованої в АДРЕСА_2 , площею 0,25 га, та на частину автомобіля OPEL KADETT, 1987 року випуску, VIN код ТЗ: НОМЕР_1 .

В апеляційній скарзі адвокат Савченко О. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким: відступити від засад рівності часток подружжя та збільшити частку ОСОБА_1 у спільному сумісному майні подружжя, а саме квартирі АДРЕСА_1 ; визнати спільною сумісною власністю подружжя набуте за час шлюбу за спільні кошти майно (а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0035 площею 0,4488 га, земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0034 площею 0,25 га, зелені насадження на земельній ділянці площею 0,4488 га (лохина); в порядку розподілу визнати за ОСОБА_1 право власності на частку майна, набутого подружжям за спільні кошти (а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0035 площею 0,4488 га, земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0034 площею 0,25 га, зелені насадження на земельній ділянці площею 0,4488 га (лохина); присудити ОСОБА_1 за її згодою грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, у розмірі частки - 802 998,04 грн.; в стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги - відмовити повністю.

Зазначає, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 без поважної причини не працював на час одруження та в перший рік подружнього життя. Сім`ю забезпечувала відповідачка ОСОБА_1 . Даний факт стороною позивача за первісним позовом не оспорювався, доказів наявності заробітку у ОСОБА_2 на час купівлі спірної квартири не надано.

В той же час, відповідачка за первісним позовом ОСОБА_1 мала офіційний заробіток, на підтвердження чого була надана довідка з ПФУ. Так як квартиру інвестувала ОСОБА_1 , саме вона й укладала договір № 59576 про участь у Фонді фінансування будівництва та саме тому кошти, які ОСОБА_1 внесла в рахунок оплати об`єкту інвестування за даним договором були особистими коштами відповідачки, про що і вказано в наданих прибуткових касових ордерах. Тобто, надані копії касових ордерів, поряд з довідкою з ПФУ, підтверджують оплату спірної квартири особистими коштами відповідачки ОСОБА_1 .

Вважала, що малолітнього ОСОБА_4 слід вважати спільним сином позивача та відповідача, поки не буде доведено та встановлено зворотнє.

Зазначала, що судом першої інстанції не застосовано ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України до даних правовідносин, оскільки апелянт доводила, що наявність у відповідачки двох малолітніх дітей, що само по собі є «обставиною, що має істотне значення» і дає підстави для застосування ч. 2 ст. 70 СК України для збільшення частки відповідачки ОСОБА_1

Звертала увагу суду на те, що ОСОБА_2 продав земельні ділянки брату ОСОБА_5 12.11.2023, тобто вже після звернення до суду з первісним позовом та після отримання інформації про наявність зустрічного позову, що явно свідчить про приховання спільного майна позивачем за первісним та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Вважала, що факт приватизації земельних ділянок не був доведений, ОСОБА_2 та його представником не подано до суду жодного доказу, який би свідчив про приватизацію даних земельних ділянок, а не набуття їх в іншому порядку.

Також не погоджується із стягнутою сумою витрат на правову допомогу, як недоведеною.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - адвокат Скріжалевська Л. П. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів, викладених в ній, рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним.

Вказувала, що фактично сторони почали проживати разом ще до одруження, на квартиру гроші збирали разом не тільки позивач та відповідач, але активну участь у цьому брала також мати позивача, яка тримала вигодовувала худобу та продавала, а гроші віддавала сину ОСОБА_2 , який також постійно працював як офіційно так і неофіційно. ОСОБА_1 не доведено належними доказами, що кошти, які вона внесла на рахунок оплати квартири були її особистими коштами, як і не надано доказів того, що вона зібрала до укладення шлюбу кошти на придбання квартири. Надані копії касових ордерів, поряд з довідкою з ПФУ не підтверджують оплату спірної квартири особистими коштами відповідачки ОСОБА_1 .

Зазначала, також що про існування ОСОБА_4 , який записаний в свідоцтві про народження, як син ОСОБА_2 , позивач дізнався тільки отримавши судовий наказ від 28 вересня 2023 року про стягнення з нього аліментів на утримання цієї дитини, і одразу звернувся до Дарницького районного суду м. Києва, що підтверджується копією ухвали від 01 грудня 2023 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення відомостей з актового запису про народження дитини та ухвалою про призначення у цій справі молекулярно-генетичної експертизи від 25 січня 2024 року (справа № 753/21392/23).

Щодо земельних ділянок, представник вказувала, що позивач за зустрічним позовом та її представник, якою було зроблено витяг з Державного реєстру речових прав достовірно знали, що земельні ділянки належали відповідачу за зустрічним позовом на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 24.12.2014. Однак, в порушення ст. 3 ЦПК України звернулись до суду з надуманим позовом де вказується тільки дата реєстрації обох земельних ділянок - 24 грудня 2014 року, тобто в період шлюбу сторін.

Інформація, вказана відповідачем за первісним позовом про те, що між сторонами була ніби досягнута домовленість про те, що спірна квартира залишається у власності позивача, де вона продовжує проживати з дітьми, а інше майно (земельні ділянки, насадження лохини та автомобіль) залишається у відповідача, однак тепер відповідач передумав та подав позов про розподіл спірної квартири, не відповідає дійсності, оскільки ніякої домовленості між сторонами ніколи не було. Тим більше, що діти ОСОБА_1 від іншого чоловіка - ОСОБА_6 , з яким відповідач проживає приблизно з 2019 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Савченко О. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримала подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Адвокат Скріжалевська Л. П., в інтересах ОСОБА_2 , проти апеляційної скарги заперечила, вважаючи рішення суду законним.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., адвоката Савченко О. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , та адвоката Скріжалевської Л. П., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 03.11.2007 позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 уклали шлюб, який був зареєстрований у виконавчому комітеті Журбовицької сільської ради Олевського району Житомирської області, актовий запис № 20 (а.с.16).

Заочним рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 22.06.2022 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 9-10).

Встановлено, що 06.11.2008 ОСОБА_7 та АКБ банк «Аркада» уклали договір № 59576 про участь у Фонді фінансування будівництва, за змістом якого ОСОБА_7 зобов`язалась передати фіксовану грошову суму банку, а банк, в свою чергу, отримати вказані кошти від інвестора, зарахувати грошові кошти на рахунок ФФБ, використати кошти ФФБ на інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1 , а після здачі будинку в експлуатацію передати інвестору необхідні документи для реєстрації за нею права власності на об`єкт інвестування (а.с. 119-124).

Згідно прибуткових касових ордерів № 4 та № 5 від 06.11.2008 та № 18 від 22.11.2008 ОСОБА_7 внесла на рахунок АКБ «Аркада» 190 049 грн 95 коп., 259 912 грн 84 коп., 135 722 грн 73 коп. в рахунок оплати об`єкта інвестування за договором № 59576 про участь у Фонді фінансування будівництва (а.с. 125, 126-127).

20.04.2010 складено акт прийому-передачі квартири інвестору, за змістом якого замовник побудував та передає, а інвестор сплатив 100% вартості та приймає квартиру АДРЕСА_1 , загальна дійсна вартість квартири складає 621 214 грн (а.с. 129).

21.09.2010 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 02.08.2010, було зареєстровано право власності за ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11).

Також судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 12.10.2023 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Житомирської області Лугиною О. І. і зареєстрований у реєстрі за №1215, за змістом якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купив земельну ділянку, кадастровий номер :02:006:0034, розташовану в АДРЕСА_3 , земельна ділянка НОМЕР_2 , площею 0,25 га (а.с. 155).

Також 12.10.2023 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Житомирської області Лугиною О.І. і зареєстрований у реєстрі за № 1216, за змістом якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купив земельну ділянку, кадастровий номер :02:006:0035, розташовану в АДРЕСА_3 , земельна ділянка НОМЕР_2 , площею 0,4488 га (а.с.157).

Задовольняючи частково первісний позов суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час перебування сторін у шлюбі, за їх спільні кошти, отже, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу у встановленому законом порядку на вимогу одного з подружжя.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд дійшов висновку про те, що земельні ділянки не є спільною сумісною власністю подружжя та поділу не підлягають, адже право власності на них набуто ОСОБА_2 внаслідок безоплатної передачі (приватизації). Також суд вважав необґрунтованими вимоги щодо зелених насаджень, адже ні ОСОБА_1 , ні її представник не надали суду докази, що зазначені насадження були придбані і посаджені на них саме сторонами по справі в період їх зареєстрованого шлюбу.

Вимоги щодо поділу автомобіль OPEL KADETT, 1987 року суд також вважав безпідставними, адже, хоча й він був придбаний ОСОБА_2 в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 , однак даний шлюб існував формально, оскільки ОСОБА_2 з лютого 2022 року проживав спільно з ОСОБА_8 , вів з нею спільне господарство, мав спільний бюджет і шлюбно-сімейні відносини і за спільні з нею кошти придбав спірний автомобіль. За таких обставин, суд дійшов висновку, що автомобіль не є спільним сумісним майном подружжя і не підлягає поділу між сторонами по справі.

Зважаючи на відсутність підстав для визнання майна спільним, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога зустрічного позову про присудження позивачу ОСОБА_1 грошової компенсації замість її частки у спільному сумісному майні також не підлягає задоволенню, адже є похідною.

Колегія суддів, ураховуючи межі апеляційного оскарження й доводи апеляційної скарги, погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Верховний Суд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 набута у період перебування сторонами у шлюбі, й презумпція спільності цього майна відповідачем ОСОБА_1 не спростована, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира підлягає поділу як спільне майно подружжя у рівних частках.

Посилання апелянта на ту обставину, що ОСОБА_7 здійснила всі три оплати за рахунок особистих коштів, що також слідує із вказаних прибуткових касових ордерів, презумпції спільності майна не спростовують, адже ОСОБА_1 не надала достовірних доказів про те, що відповідна грошова сума перебувала у власності ОСОБА_7 до укладення шлюбу, тобто до 03.11.2007, й самі ці кошти були витрачені на придбання квартири.

Щодо наявності підстав для відступу від рівності часток колегія виходить з наступного.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що проживання із ОСОБА_1 малолітніх дітей, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя, тим, більше, що судом встановлено, що батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_10 та ОСОБА_1 (а.с.141). Наявність або відсутність щомісячного доходу у одного із подружжя, як і не надання коштів на утримання квартири і прибудинкової території також не впливає на розмір частки при поділі майна подружжя і суперечить вимогам ст. 60 СК України та ч. 2-3, ст.70 СК України.

Отже, оскільки наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, ОСОБА_1 не довела, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що частки сторін є рівними.

Щодо земельних ділянок.

За правилом п. 5 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до відомостей Витягу з Державного реєстру речових прав 350185580 (а.с 156, т. 1), державна реєстрація земельної ділянки із реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 44 проведена 20.11.2014 Відділом Дерземагентства в Олевському районі Житомирської області.

Відповідно до відомостей Витягу з Державного реєстру речових прав 350184072 (а.с 158, т. 1), державна реєстрація земельної ділянки із реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 44 проведена 20.11.2014 Відділом Дерземагентства в Олевському районі Житомирської області.

Відповідно до положень пункт 8-1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній станом на 20.11.2014 Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Як встановлено судом й підтверджується матеріалами справи обидві земельні ділянки, щодо яких ОСОБА_1 заявлено вимогу про визнання спільним майном подружжя, були відчужені ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу.

Правовстановлюючим документом, який був поданий на підтвердження права власності ОСОБА_2 на земельні ділянки, у пунктах 2 договорів (а.с 155-158, т.1) вказані - свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане та зареєстроване Реєстраційною службою Олевського районного управління юстиції Житомирської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.12.2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 44 (а.с.156) та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане та зареєстроване Реєстраційною службою Олевського районного управління юстиції Житомирської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.12.2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 44 (а.с. 158).

Отже, земельні ділянки належали ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, які були видані відповідно до чинних на листопад 2014 положень законодавства, а саме ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку із безоплатною передачею ОСОБА_2 земельних ділянок у порядку приватизації. Такі земельні ділянки були особистою власністю ОСОБА_2 , а отже, як обґрунтовано вважав суд першої інстанції, не підлягають поділу, адже не є спільним майном подружжя.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо відсутності підстав визнанню спільною сумісною власністю подружжя та поділу зелених насаджень, оскільки ні ОСОБА_1 , ні її представник не надали суду докази в розумінні ст. 76-80 ЦПК України, що зазначені насадження були придбані і посаджені саме сторонами по справі в період їх зареєстрованого шлюбу.

З огляду на наведене колегія також погоджується із висновком суду про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації вартості частки майна, адже така вимога є похідною, а підстав для визнання визначеного нею майна спільним майном подружжя не встановлено.

Щодо витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, колегія суддів зазначає наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3)розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18), зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи слідує, що представництво інтересів позивача ОСОБА_2 здійснювала адвокат Скріжалєвська Л. П. за ордером серії АА № 1264476 на підставі договору про надання правової допомоги № 17 від 07 березня 2023 року, за умовами якого адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу ОСОБА_2 представляти його інтереси у цивільних та кримінальних справах у тому числі: щодо розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, тощо, у всіх судових інстанціях, тощо.

Згідно розрахунку суми судових витрат на правову допомогу (оплата послуг адвоката позивача Грибчука Л. Д. по цивільній справі про поділ спільного майна (нерухомості) набутого за час шлюбу, адвокатом надані наступні послуги: зустріч з клієнтом з метою з`ясування обставин справи - 2 години, вартість 1000 грн, складання документів (доказів по справі, заяв, клопотань) відповідно до кількості учасників справи, подання до суду - 3 години, вартість 2 000 грн, ознайомлення з матеріалами справи, правовий аналіз відзиву на позов - 2 години, вартість 1 000 грн, поїздка до суду, участь у судових засіданнях - 3 години вартість 3 000 грн, а всього на загальну суму 7 000 грн. Також було зазначено, що отримано адвокатом відповідно до квитанцій за надану правову допомогу 5 100 грн.

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд керуючись принципом справедливості та розумності вірно вважав за потрібне не присуджувати ОСОБА_11 заявлену ним суму витрат на правову допомогу - 7000 грн та виходячи із критерію розумності їхнього розміру дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для компенсації позивачу витрат у розмірі 3 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що надана адвокатом Скріжалевською Л. П. угода про надання правової допомоги № 17 від 07.03.2023 року не може вважатись договором про надання правничої допомоги, адже не містить істотної умови - порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо, й не ґрунтуються на наявних у матеріалах справи доказах та відхиляються колегію суддів як безпідставні.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Апеляційний суд звертає увагу, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява N 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12 жовтня 2023 року (справа № 499/895/19).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Савченко Олени Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко