Справа №295/6104/24
УХВАЛА

16.01.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м.Житомира у складі

Головуючої судді Воробйової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Білінської Л.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

цивільну справу за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_2

про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_4 звернулася до Богунського районного суду м.Житомира з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, за якою просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 21.05.2024 відкрито провадження у справі, вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, а також, клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, яка мотивована тим, що вже є рішення суду, постановлене з приводу спору між тими ж сторонами, про той саме предмет і з тих самих підстав. Так, представник відповідача вказує, що у серпні 2021 позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Сторонами у даній справі (№295/11001/21, копії рішень у якій додані представником відповідача) були позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 , предметом спору була квартира АДРЕСА_1 ; підставою був поділ квартири в порядку поділу майна подружжя, після розірвання шлюбу.

У судовому засіданні відповідач та представник відповідача ОСОБА_3 підтримали клопотання про закриття провадження у справі, наголошуючи на тому, що під час розгляду цивільної справи №295/11001/21 судами досліджувались обставини поділу майна подружжя, з урахуванням презумпції спільної сумісної власності майна подружжя, набутого під час шлюбу. При цьому, відповідачем під час розгляду справи було спростовано таку презумпцію спільного права власності подружжя на вказане майно (спірну квартиру), і встановлені судом обставини чітко встановлені у постанові суду апеляційної інстанції по справі №295/11001/21.

Представник позивача, адвокат Янчук М.О., у судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання відповідача, вказуючи про необгрунтованість такого клопотання та відсутність передбачених законом підстав для закриття провадження у справі у даному випадку. Зауважує, що під час розгляду попередньої справи між сторонами було заявлено зовсім інший предмет позову, хоча він і стосувався того ж предмету спору - спірної квартири. Представник наголошував на тому, що практика і роз`яснення Верховного Суду свідчать про те, що предмет спору і предмет позову - це різні поняття, і щодо одного й того ж предмету спору може бути заявлено різні вимоги, тобто, предмети позову. Вважає, що у даному випадку, у справах, даній, що розглядається, та попередній справі за №295/11001/21 між сторонами, не є тотожними одночасно предмет позову, сторони справи та його підстави, тобто, немає усіх передбачених законом умов, за яких провадження у справі має бути закрите. Представник позивача зауважив, що питання щодо спільної власності подружжя стосовно спірної квартири у першій цивільній справі між сторонами взагалі не досліджувалось, оскільки відповідна вимога не була заявлена. При цьому, представник позивача на запитання суду щодо підстав позову у даній справі та у справі №295/11001/21 зазначив, що підстави позовів у цих справах є ідентичними, оскільки пов`язані з поділом майна подружжя, і нових підстав даний позов не містить. На запитання суду щодо ефективності обраного у даній справі способу захисту, можливості виконання рішення за таким способом захисту у випадку його задоволення та фактичного поновлення прав, які позивач вважає порушеними, без породження нових судових справ, представник позивача пояснив, що оцінка ефективності і правильності застосування способу захисту здійснюється вже при розгляді справи по суті, та що у даному випадку, такий спосіб захисту вважає ефективним, оскільки він дозволить переглянути рішення у справі за нововиявленими обставинами.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши наявні в матеріалах справи докази, встановив таке.

У серпні 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (справа Богунського районного суду м.Житомира №295/11001/21), в якому, посилаючись на положення Сімейного кодексу України, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В обгрунтування позову ОСОБА_4 зазначала, що з 18.09.2004 перебувала у шлюбі з відповідачем, рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 31.05.2021 шлюб між сторонами розірвано. Квартиру, щодо якої було заявлено позов, було придбано сторонами 31.03.2011, під час шлюбу, для проживання сім`ї, документально вона була оформлена на чоловіка.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 01.02.2023 у справі №295/11001/21 вищевказаний позов ОСОБА_4 було задоволено частково; ухвалено в порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Дане рішення суду першої інстанції у справі №295/11001/21 переглядалось апеляційним судом, в результаті чого Житомирським апеляційним судом 24.04.2023 винесено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, скасовано рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01.02.2023 і ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час розгляду справи відповідач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ним за 42112 грн на другий день після продажу квартири АДРЕСА_2 , за отримані в день продажу кошти, розмір яких перевищував ціну спірної квартири, тобто спростував презумпцію спільного права власності подружжя на вказане майно.

При цьому, у постанові суду апеляційної інстанції по справі №295/11001/21 також зазазначено, що "позивачка не надала жодних доказів на підтвердження того, що на час придбання квартири АДРЕСА_1 , їх сім`я мала спільні заощадження в розмірі 42112 грн, що вона та відповідач мали доходи у вигляді заробітної плати або інші. За даними Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування ОСОБА_4 з 2007 по травень 2011 року не працювала. Фінансово-бухгалтерських документів на підтвердження отримання заробітку в Данії вона суду не надала. Виконані роботодавцем розрахунки заробітної плати не є належними та допустимими доказами її отримання.".

Вказана постанова суду набрала законної сили 24.04.2023.

У квітні 2024 року ОСОБА_4 звернулася до Богунського районного суду м.Житомира з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, в якому посилається на положення ст.60, ст.70 Сімейного кодексу України, та просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

В обгрунтування позову ОСОБА_4 зазначала, що з 18.09.2004 перебувала у шлюбі з відповідачем, рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 31.05.2021 шлюб між сторонами розірвано. Квартиру, щодо якої було заявлено позов, було придбано сторонами 31.03.2011, під час шлюбу, для проживання сім`ї, документально вона була оформлена на чоловіка.

Вирішуючи клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі з підстав п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд враховує вищевикладені обставини і таке.

Положеннями пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Встановлено, що у справі №295/11001/21 постановою Житомирського апеляційного суду від 24.04.2023 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

Сторонами справи №295/11001/21 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , сторонами цієї справи також є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Предметом позову у справі №295/11001/21 є визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя. Предметом позову у цій справі є визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності як майна подружжя. Тобто позивач в обох справах посилається на відповідні норми Сімейного кодексу України, які регулюють правовий режим спільного майна подружжя. При цьому, об`єктом спірних правовідносин у обох справах є один і той самий об`єкт нерухомості.

Представник позивача у судовому засіданні, відповідаючи на запитання суду щодо підстав позовів, заявлених у справі №295/11001/21 та у справі №295/6104/24, підтвердив, що підстави позовів є ідентичними, проте, зауважує на формулюванні позовної вимоги у даній справі, оскільки питання щодо визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі при розгляді попередньої справи (№295/11001/21) не заявлялось та не розглядалось.

Також, як уже зазначалось, щодо ефективності заявленого способу захисту у даній справі та фактичного відновлення сформульованою позовною вимогою права, яке позивач вважає порушеним без породження нових судових справ, на запитання суду представник позивача вказав, що даний спосіб захисту вважає ефективним, оскільки внаслідок задоволення позову у даній справі, справу №295/11001/21 може бути переглянуто за нововиявленими обставинами.

За переконанням суду, необгрунтованими є доводи представника позивача стосовно недослідження при розгляді справи №295/11001/21 питання спільної власності сторін на спірне майно, яке було набуте під час шлюбу, оскільки будь-який спір між колишнім подружжям, пов`язаний з поділом майна, тощо, вирішується з урахуванням визначених законом приписів щодо презумпції спільної власності майна подружжя. Про те, що вказане питання досліджувалось судом безпосередньо свідчить і зміст постанови суду апеляційної інстанції, де з урахуванням встановлених обставин справи про те, що "під час розгляду справи відповідач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ним за 42112 грн на другий день після продажу квартири АДРЕСА_2 , за отримані в день продажу кошти, розмір яких перевищував ціну спірної квартири", суд дійшов висновку щодо спростування відповідачем презумпції спільного права власності подружжя на вказане майно.

Також, суд зауважує, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. Жодна сторона не має права перегляду остаточного та обов`язкового до виконання судового рішення лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Відтак, суд виходить з того, що є таке, що набрало законної сили рішення у справі у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки позовна вимога ОСОБА_4 у цій справі щодо спільної власності сторін на спірне майно, яке було набуте під час шлюбу, також стосується поділу майна подружжя, а саме спірної квартири АДРЕСА_1 , що уже було предметом розгляду у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 №295/11001/21.

Суд враховує, що підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, отже, провадження у даній справі №295/6104/24 слід закрити на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача, адвокатом Антонович О.С., заявлено про стягнення з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн, а саме, за ознайомлення та вивчення матеріалів цивільної справи №295/6104/24, складання відзиву на позовну заяву у цій справі, складання заяви про закриття провадження у справі та представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції у цій справі.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Пунктом 5 ст.142 ЦПК України встановлено, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно із ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

В силу вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, у п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.

Згідно із ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Поряд з цим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.61 постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18).

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 22.01.2021р. по справі № 925/1137/19 наголосив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд зазначив, «що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України.

При цьому такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу)».

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу надано:

- копію договору (угоди) про надання правничої допомоги №02/08/1 від 02.08.2024, укладеного між відповідачем та адвокатом Антонович Оьгою Сергіївною (а.с. 57-58);

- копію додатку № 1 до договору (угоди) про надання правничої допомоги №02/08/1 від 02.08.2024 (а.с.59);

- копію акту сплати коштів клієнтом адвокату від 02.08.2024 в сумі 15000,00 грн (а.с.60);

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.61);

- ордер (а.с.62).

Загальна вартість послуг складає 15000,00 грн.

Представник позивача не вказував на неспівмірність чи необґрунтованість вказаної суми.

Водночас, дослідивши надані представником позивача документи на підтвердження оплати професійних послуг адвоката, виходячи з критеріїв обґрунтованості та пропорційності до предмета спору (п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України), суд дійшов висновку, про задоволення вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7000,00 грн. Такий розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Судові витрати, понесені позивачем при поданні позову, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 13, 141, 142, 255, 256, 260, 261, 353 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Клопотання представника відповідача, адвоката Антонович О.С. про закриття провадження у справі задовольнити.

Провадження у цивільній справі №295/6104/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності - закрити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 7000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу по справі.

Роз`яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Т.А. Воробйова