УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 201/9372/23

провадження № 61-17382ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову посилався на те, що у період перебування у шлюбі 23 серпня 2018 року відповідачем в інтересах сім`ї було укладено договір позики з ОСОБА_3 стосовно повернення суми позики в розмірі

669 120 грн.

В якості забезпечення виконання умов вказаного договору відповідач уклала договір іпотеки від 23 серпня 2018 року, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 в свою чергу надавав свою згоду, як чоловіка, на укладення

ОСОБА_2 зазначених договорів, від якого в справі нотаріуса є заява, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М. О., 04 вересня 2018 року.

В порушення умов договору позики боржник ОСОБА_3 зобов`язання у визначений строк не виконала та не повернула грошові кошти.

Таким чином, майно перейшло у власність іпотекодержателю ОСОБА_2

в рахунок виконання іпотекодавцем (боржником) зобов`язань перед іпотекодержателем за Договором позики. 04 вересня 2018 року укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а відтак зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя.

У зв`язку з викладеним просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1

09 січня 2024 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що у 2008 році ОСОБА_2 , її син

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у порядку приватизації державного житлового фонду набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 .

На час набуття права власності на зазначену квартиру ОСОБА_2 з

ОСОБА_1 не проживала та не була знайома. У 2018 році ОСОБА_2 було прийнято рішення придбати нову квартиру та переїхати проживати в інший район міста. Для придбання квартири грошових коштів не було, гроші могли бути отримані лише від продажу квартири по АДРЕСА_2 , власником 1/3 частки якої також була і ОСОБА_5 , яка виховувала сина

ОСОБА_6 , інваліда з дитинства, з яким постійно і проживала.

Згідно п.3 договору купівлі-продажу від 06 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , неповнолітнім ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з іншої сторони, продаж квартири вчинено за 653 905 гривень.

Згідно п.1.1 договору позики від 23 серпня 2018 року, укладеного між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позикодавець ОСОБА_2 передала у власність позичальникові ОСОБА_3 669 120 грн. У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором також 23 серпня 2018 року було укладено договір іпотеки, згідно п.1.1. якого в іпотеку було передано іпотекодавцем ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, вартість проданої квартири по АДРЕСА_2 , відповідає вартості придбаної квартири по АДРЕСА_1 .

У зв`язку з викладеним просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру

АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру

АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, суди виходили з того, що позивачем на надано належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_1 грошових коштів для придбання спірної нерухомості.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги суди вважали доведеним факт, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки це підтверджується належними та допустимими доказами, а саме показами свідків, доказами продажу іншої квартири, що перебувала у власності ОСОБА_2 .

27 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Окорський В. В. через підсистему «Електронний Суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц, від 17 лютого 2022 року у справі № 642/3248/19, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Також заявник вважає, що суди е дослідили зібрані докази у справі, а саме пояснення свідків та докази продажу квартири, що підтверджує факт придбання квартири за спільні кошти подружжя.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суд встановив, що 07 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 232.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 18 липня 2021 року.

У 2008 році ОСОБА_2 , її син ОСОБА_9 та ОСОБА_5 у порядку приватизації державного житлового фонду набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 . На час набуття права власності на зазначену квартиру ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не проживала та не була знайома.

Згідно з п.3 договору купівлі-продажу від 06 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , неповнолітнім ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з іншої сторони, продаж квартири

АДРЕСА_2 вчинено за 653 905 грн.

Відповідно до п.1.1 договору позики від 23 серпня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , встановлено, що позикодавець

ОСОБА_2 передала у власність позичальникові ОСОБА_3

669 120 грн. У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором також 23 серпня 2018 року було укладено договір іпотеки, згідно п.1.1. якого в іпотеку було передано іпотекодавцем ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, вартість проданої квартири по АДРЕСА_2 , відповідає вартості придбаної квартири по АДРЕСА_1 .

Також судом першої інстанції були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_10 показав суду, що йому було відомо про те, що гроші за продаж квартири по АДРЕСА_2 були використані для придбання спірної квартири.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що квартиру по АДРЕСА_1 він рекомендував для придбання ОСОБА_2 , яка зверталася до нього за допомогою в пошуку житла.

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що квартира по АДРЕСА_1 була придбана після продажу квартири по АДРЕСА_2 . Свідку було достеменно відомо про це, оскільки саме їй були передані гроші від продажу для зберігання до часу укладання угоди по придбанню квартири по АДРЕСА_1 .

Разом із тим свідок ОСОБА_13 не надав суду жодних свідчень стосовно предмету позову.

Свідок ОСОБА_14 показала суду, що надавала в борг ОСОБА_1 6000,00 дол. США для завдатку за тиждень до угоди по квартирі по АДРЕСА_1 та знала про намір родини ОСОБА_2 змінити житлові умови.

Разом з цим, дані покази входять в протиріччя з показами свідка

ОСОБА_12 , яка під час допиту наголосила на тому, що квартира по АДРЕСА_2 була продана за 250 00 дол. США, з яких 19 000 дол. США були передані їй на зберігання, решта в розмірі 6 000 дол. США була передана для завдатку та вирішення питань по приватизації квартири по АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі

№ 234/17030/18 встановлено, що критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

За правилами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на вищевикладене, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду

від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та від 17 червня 2020 року у справі №490/10838/16-ц.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року

у справі № 523/14489/15-ц висловила наступну позицію: «…щоб визначити джерело придбання спірного майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них…».

Суди, дослідивши наявні докази в матеріалах справи та пояснення свідків, критично сприйняв посилання ОСОБА_1 на наявність власних коштів для придбання спірної квартири, як доказ того, що в нього було достатньо коштів для придбання спірної нерухомості, виходячи з того, що позивачем за первісним позовом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження наявності у нього коштів на той час.

Також суди критично сприйняли посилання ОСОБА_1 на те, що коштів на придбання спірної квартири було недостатньо, оскільки це спростовується наданими ОСОБА_2 письмовими доказами та показами свідків.

Крім того, також суди критично оцінили посилання ОСОБА_1 на шлюбний контракт, як на доказ визначеності правового статусу майна придбаного у шлюбі, оскільки шлюбний контракт, укладений між сторонами, не містить застереження, що спільною сумісною власністю подружжя є майно, яке придбано за особисті кошти одного з подружжя, оскільки, з цього приводу є пряма норма закону пункту 3 частини першої статті 57 СК України, яка передбачає правовий статус майна.

Застережень з приводу іншого режиму подібного майна, ніж передбачено даною нормою закону, - шлюбний контракт не містить.

Також суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, врахував той факт, що у відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 наголосив на тому, що ОСОБА_2 було продану належну їй 1/3 частку квартири по АДРЕСА_2 , гроші від якої були використані на придбання спірної нерухомості.

Під час вирішення спору про поділ майна подружжя, суди встановили обсяг спільно нажитого майна, з`ясували час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року

№ 554/8023/15-ц).

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі

№ 712/6574/16-ц, від 17 лютого 2022 року у справі № 642/3248/19,

від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, оскільки висновки, викладені в судових рішеннях, що оскаржуються, їм не суперечать.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська