КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/2481/24 Головуючий у 1 інстанції: Хромова О.О.
провадження №22-ц/824/4119/2025 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Романенка Михайла Едуардовича - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року позивач ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за угодою щодо кредитування (кредитним договором) від 16 березня 2015 року № 200243738 в загальному розмірі 77 936,29 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 50 491,73 грн, інфляційні втрати у розмірі 22 896,20 грн, 3 % річних у розмірі 4 548,36 грн, та судові витрати у розмірі 2 422,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, 16 березня 2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду №200243738 щодо кредитування. Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 28 450 грн. Відповідач зобов`язання у встановлений строк не виконав.

Вказував, що 20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло прав вимоги за кредитним договором, укладеним між позичальником та ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору від 20 липня 20220 року №7_БМ.

Так, станом на 04 січня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 складає 50 491,73 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 16 454,15 грн, заборгованість за відсотками - 34 037,58 грн.

Також позивачем нараховано інфляційні втрати, що складають 22 896,20 грн та 3 % річних у розмірі 4 548,36 грн.

Враховуючи вищезазначене, позивач ТОВ «Діджи Фінанс» просив позов задовольнити і стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 77 936,29 грн та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Романенка М.Е. - представника ТОВ «Діджи Фінанс» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування скарги вказує, що у Тарифах по обраному продукту до договору 200243738 від 16.03.2015 чітко визначено строк дії договору про надання та використання платіжної картки № 200243738 від 16.03.2015 року - 3 роки.

Тобто, в рішенні від 08.10.2024 року у справі №755/2481/24 неповно з`ясовано обставини справи, оскільки навіть в Договорі страхування від 16.03.2015 року вказано кінцеву дату дії даного договору - 16.03.2020 року, а тому дія договору №200243738 від 16.03.2015 року не могла закінчитись раніше дії похідного договору страхування, предметом якого було п.2.1 Договору страхування - життя, здоров`я та працездатність Застрахованої особи, яка уклала з ПАТ «Банк Михайлівський» договір про надання та використання платіжної картки № 200243738 від 16.03.2015 року.

Вказує, що згідно умов Кредитного договору №200243738 від 16.03.2015 року, Банк надав позичальнику - ОСОБА_1 у користування кредитні кошти, із встановленим строком користування від 16.03.2016 року до 16.03.2018 року.

Відповідно до розділу «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, згідно розділу «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 19, за змістом якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, оскільки строк закінчення дії договору є 16.03.2018 року, то на цю дату припадає продовження дії строків позовної давності, оскільки загальний строк позовної давності мав би сплинути 16 березня 2021 року, проте, від 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений до його спливу у зв`язку із запровадження карантину по всій території України, а в подальшому - оголошення воєнного стану.

Аналізуючи всі вищевказані обставини, ТОВ «Діджи Фінанс» на даний момент, позбавлено будь-якої можливості задовольнити свої вимоги як нового кредитора за Кредитним договором №200243738 від 16 березня 2015 року, а тому вважає рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року по справі №755/2481/24 таким, що ухвалено у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, та підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Вказує, що боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Однак, відповідачем також було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Вважає, що загальний строк позовної давності сплинув 16 березня 2019 року. Отже, уклавши договір відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року №7_БМ, позивач набув права вимоги щодо відповідача по спірному кредитному договору, але пропустив строк позовної давності на пред`явлення позову до відповідача, оскільки такий строк був пропущений попереднім кредитором.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто позивач, як набувач прав кредитора (новий кредитор), за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про пропуск строку позовної давності станом на час укладення договору відступлення прав вимоги

Таким чином, позивач міг передбачити обсяг прав, що перейде до нього в разі укладення договору про відступлення права вимоги, однак не здійснив достатньої належної обачності при укладенні договору.

При цьому, з позовною заявою ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду лише 08 лютого 2024 року.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем обставини, не дають підстав для поновлення або незастосування строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що між ТОВ «Діджи Фінанс» та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року №7_БМ.

До ТОВ «Діджи Фінанс» від ПАТ «Банк Михайлівський» перейшли права та обов`язки тільки за визначеним переліком кредитних договорів, тобто ТОВ «Діджи Фінанс» не є правонаступником ПАТ «Банк Михайлівський» за всією діяльністю банку.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, за кредитним договором від 16 березня 2015 року №200243738, укладеним між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 , останньому були надані у користування кредитні кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 50 000 грн на строк від 16 березня 2015 року до 16 березня 2016 року.

Суд першої інстанції зазначав, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо погашення кредиту, ПАТ «Банк Михайлівський» мав право від дня завершення строку кредиту, 16 березня 2016 року, та протягом наступних трьох років, звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак, вказаним правом не скористався. Відтак, загальний строк позовної давності сплинув 16 березня 2019 року.

Суд зазначав, що уклавши договір відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року

№7_БМ, позивач набув права вимоги щодо відповідача по спірному кредитному договору, але пропустив строк позовної давності на пред`явлення позову до відповідача, оскільки такий строк був пропущений попереднім кредитором.

Позивач вказував, що причини пропуску строку позовної давності є обґрунтованими та строк позовної давності останнім було пропущено саме з поважних причин. 16 березня 2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем було укладено кредитний договір

№ 200243738.

20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору від 20 липня 2020 року №7_БМ, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071, проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за зазначеним кредитним договором. Крім того, оригінали документів, а саме: кредитних договорів, щодо яких право вимоги відступлено на підставі договору від 20 липня 2020 року, були отримані позивачем лише на початку 2023 року.

Позивач також зазначав, що саме наявність тривалого судового спору щодо приналежності права вимоги кредитору, в деяких випадках за частиною кредитних договорів, на переконання позивача призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності, в межах якого суд має право задовольнити позовні вимоги кредитора (за умови, що боржник клопотатиме перед судом про застосування такої позовної давності), що в свою чергу також є підставою для його поновлення/не застосування судом позовної давності оскільки кредитор з об`єктивних причин був позбавлений можливості звернутись до суду в межах такого строку (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції вважав, що наведені обставини, не дають підстав для поновлення або не застосування строку позовної давності.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на наступні обставини.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст.257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Згідно п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України продовжувався.

Строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі

п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Так як від 12 березня 2017 року строк позовної давності продовжений, то борг у період від 23 травня 2016 року до 27 липня 2020 року нарахований позивачем в межах строку позовної давності.

Позивач подав позов 08 лютого 2024 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підлягає до стягнення заборгованість з відповідача на користь позивача заборгованість за угодою щодо кредитування (кредитним договором) від 16 березня 2015 року № 200243738 в загальному розмірі 77 936,29 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 50 491,73 грн, інфляційні втрати у розмірі 22 896,20 грн, 3 % річних у розмірі 4 548,36 грн, та судові витрати.

Згідно зі ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

При поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп., а при поданні апеляційної скарги 3 633 грн 60 коп., які підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Романенка Михайла Едуардовича - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» () заборгованість за угодою щодо кредитування (кредитним договором) від 16 березня 2015 року № 200243738 в сумі 77 936,29 (сімдесят сім тисяч дев'ятсот тридцять шість грн 29 коп.) грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі

50 491,73 (п'ятдесят тисяч чотириста дев'яносто одна грн 73 коп.) грн, інфляційні втрати у розмірі 22 896,20 (двадцять дві тисячі вісімсот дев'яносто шість грн 20 коп.) грн та 3 % річних у розмірі 4 548,36 (чотири тисячі п'ятсот сорок вісім грн 36 коп.) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» () судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві грн 40 коп.) грн 40 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три грн 60 коп.) грн 60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: