Дата документу 19.02.2025 Справа № 314/3063/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/3063/24
Провадження №22-ц/807/387/25
Головуючий в 1-й інстанції - Кононенко І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.,
секретарКамалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лєскіна Миколи Сергійовича на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2024 року, ухвалене у м. Вільнянськ у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року заявник ОСОБА_1 звернулася із вищезазначеною заявою в обґрунтування якої зазначила, що вона з січня 2017 року проживала з військовослужбовцем ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. До її дітей останній відносився як рідний батько, про що свідчать зокрема документи Запорізької гімназії № 97 Запорізької міської ради. Так, під час вступу до навчального закладу донька в анкеті зазначала інформацію про батька - ОСОБА_2 . Заявниця і померлий мали спільний бюджет, про що свідчить розрахункові документи та регулярні перекази, факт спільного проживання підтверджується показами свідків, довідкою ОСББ та спільними фотографіями. Шлюб не реєстрували оскільки не було потреби. Метою встановлення юридичного факту є захист матеріальних інтересів заявника.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2024 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лєскіна Миколи Сергійовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що факт спільного проживання заявниці і померлого є суттєвим доказом при вирішенні питання проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, і цей факт був заявником доведений. Крім того, не були судом першої інстанції належно оцінені докази матеріального забезпечення заявниці та її доньки з боку померлого, проживання їх однією родиною, наявність взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Міністерство оборони України в особі представника зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 377 ЦПК України - судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255 та 257 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно акту встановлення факту проживання ОСББ АДРЕСА_1 проживали родиною ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з січня 2017 року по 22.06.2024 року.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 серія НОМЕР_1 її матір`ю є ОСОБА_1 , батько ОСОБА_4 .

Згідно заочного рішення від 24.11.2016 року у справі 755/5263/16-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано, спільна дитини від цього шлюбу ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно постанови апеляційного суду у справі 757/52147/18 від 09.01.2020 року залишено без змін рішення першої інстанції про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно подяки Гімназії № 97 ОСОБА_7 надано вдячність за виховання доньки ОСОБА_8 .

Згідно анкети ОСОБА_3 до професійного училища як батька зазначено ОСОБА_2 .

Згідно довідки від 01.08.2024 Петро-Михайлівської сільської ради ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та мав склад сім`ї співмешканка ОСОБА_1 , син співмешканки ОСОБА_9 , дочка співмешканки ОСОБА_3 .

В матеріалах справи також наявні фотографії заявниці з ОСОБА_2 під час свят та відпочинку та квитанції грошових переказів ОСОБА_2 на рахунки заявниці протягом 2023-2024 років.

Свідок ОСОБА_3 повідомила, що є донькою заявниці, є ученицею, приблизно з 2017 року ОСОБА_2 постійно проживав разом з нею та заявницею однією сім`єю у м. Запоріжжя, ОСОБА_2 допомагав у побуті, відносився до неї як рідної доньки.

Свідок ОСОБА_9 , повідомив, що є сином заявниці, офіційно не працює, приблизно з 2017 року до 2020-2021 року проживав постійно з ОСОБА_2 та матір`ю, при цьому з ОСОБА_2 були відносини вітчима і пасинка, а відносини ОСОБА_2 з заявницею як чоловіка та жінки, фактично ОСОБА_2 виростив сестру.

Свідок ОСОБА_10 показала, що є пенсіонером, дружила з сім`єю заявниці, приблизно з 2017 року ОСОБА_2 проживав з заявницею та її дітьми однією сім`єю, був їм як батько, матеріально забезпечував, оскільки працював і заявниця працювала, свідок часто (приблизно раз на тиждень) навіщувала в гості заявницю та бачила їх разом.

Свідок ОСОБА_11 показала, що є знайомою близько 10 років заявниці, приблизно з 2017 року заявниця проживала разом з ОСОБА_2 як сім`я у м. Запоріжжя, свідок проживала по сусідству, знає що у ОСОБА_12 дитина від першого шлюбу, а у заявниці були своїх двоє дітей, проте відносився до них ОСОБА_2 як батько, ходив на батьківські збори, зустрічалися дуже часто на літній площадці, в магазині.

Відмовляючи у задоволенні вимог заяви, суд першої інстанції виходив з того, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2023-2024 років коштів на рахунок заявника, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків (документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори), притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом зазначеного заявником періоду часу саме усталені відносини, які притаманні подружжю. Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Показання свідків про проживання заявниці з померлим однією сім`ю, на яких ґрунтуються вимоги заявниці, не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України. Таким чином матеріали справи та свідки підтверджують лише факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки, але не факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, що у сукупності досліджених доказів свідчить про те, що між ними не склалися та не мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження.

За умовами ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Аналогічні норми закріплені у ч. 6 ст. 235 ЦПК України.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є конкретні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Згідно п. 3 вказаного Пленуму, у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

За заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, вбачається, що підтвердження такого факту потрібно заявниці для захисту матеріальних інтересів, зокрема, але не виключно з метою отримання виплат, передбачених для членів сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Матеріалами справи підтверджується наявність у померлого ОСОБА_2 рідної доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , законний представника якої, зважуючи, що остання є неповнолітньої до участі у справі залучений не був, хоча вирішення питання щодо встановлення факту впливає на права та інтереси неповнолітньої. Наявність інших членів сім`ї, зокрема батьків померлого під час розгляду справи не встановлювалась.

Збільшення кола членів сім`ї, які в подальшому мають право на отримання виплат, передбачених для членів сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, шляхом встановлення юридичного факту про який просить заявниця, вказує на наявність спору про право цивільне і про неможливість розгляду вказаного питання в порядку окремого провадження.

Розглядаючи заяву, суд першої інстанції на вищевказані вимоги закону, роз`яснення Пленуму та обставини справи уваги не звернув, належним чином не встановив, чи не вбачається із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, спір про право, не визначив коло осіб, права та інтереси яких може порушити ухвалене у справі рішення та помилково розглянув справу по суті в порядку окремого провадження.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що у даній справі наявний спір про право, це виключає можливість розгляду заяви в порядку окремого провадження.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням заяви без розгляду з підстав, передбачених ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

При цьому колегія суддів роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 377, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лєскіна Миколи Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2024 року у цій справі скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 лютого 2025 року.

Судді: С. В. Кухар

Е.А. Онищенко

Д.А. Трофимова