ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2301/25 Справа № 186/125/20 Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Паромовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження приміщенням, шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження приміщенням, шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

15 липня 2006 року він уклав шлюб з відповідачкою.

Позивач зазначає, що за час перебування у шлюбі він обміняв вказану квартиру на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області

від 11 квітня 2016 року шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою АДРЕСА_3 та відмовляється добровільно виселитися з житла.

Враховуючи викладене, позивач просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві особистої приватної власності, шляхом виселення ОСОБА_1 ..

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що дійсно ОСОБА_2 за договором міни була придбана квартира АДРЕСА_2 з доплатою попередньому власнику квартири №5 109 200 грн. (щомісячними платежами не менше 1 300 грн. до повного погашення).

ОСОБА_1 зазначила, що саме вона за домовленістю з ОСОБА_2 сплатила вказані платежі до повного погашення, що може може підтвердити ОСОБА_3 (попередній власник квартири АДРЕСА_3 ), яка отримувала від неї щомісячні доплати.

Позивачка за зустрічним позовом вважає, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя.

При цьому, позивачка за зустрічним позовом вказує, що ОСОБА_2 не заперечував проживання після розірвання шлюбу у вказаній квартирі її разом з їх сином ОСОБА_4 та обіцяв залишити сину свою частку квартири.

Крім того, позивачка за зустрічним позовом просила врахувати усну домовленість сторін про передачу належної ОСОБА_2 частки у спірній квартирі їх сину та визнати за нею право власності на 2/3 частки зазначеної квартири.

Крім того, вартість спірної квартири у 5,52 рази перевищує вартість квартири, яка належала ОСОБА_2 і в подальшому стала предметом договору міни, тому сплачені нею 109 200 грн. доплати за квартиру АДРЕСА_3 перевищують вартість її 1/2 частки.

Враховуючи викладене, позивачка за зустрічним позовом просила визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_4 .

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимогах ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким її зустрічні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд безпідставно застосував до зустрічних позовних вимог строк позовної давності. Крім того, апелянт вказує, що відповідачем за зустрічним позовом не надано жодних доказів на підтвердження того, що доплату за спірну квартиру здійснював саме він.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка оскаржила рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову, залишено без задоволення, а рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 5 листопада 2020 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 травня 2024 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ квартири АДРЕСА_2 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, врахувавши правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Дніпропетровської області 1 листопада 2005 року за № 4905 належала квартира АДРЕСА_1 .

15 липня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб.

24 жовтня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 уклали договір міни житлових приміщень. За вказаним договором сторони провели обмін житлових приміщень двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , яка належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 , на трикімнатну квартиру АДРЕСА_6 , що належала ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності.

Зі змісту вказаного договору вбачається, що обмін проведено з доплатою 109 200 грн., які ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати не менше ніж по 1 300 грн. щомісяця до повного погашення боргу.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 198428219 від 31 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником 1/1 частки квартири АДРЕСА_2 .

Звітом про незалежну експертну оцінку вартості нерухомого майна від 3 грудня 2019 року підтверджується, що вартість спірної квартири становить 198 500 грн..

З акта Приватного підприємства «Комунальщик-4» від 3 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає у вказаній квартирі з 2016 року до часу складення акта.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із пропуску позивачкою строку позовної давності для звернення із вказаним позовом.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, так як він суперечить нормам матеріального та процесуального закону.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Колегією суддів встановлено, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_1 шляхом обміну на квартиру АДРЕСА_1 , набуту ОСОБА_2 до шлюбу.

Сторони визнали, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 складає 198 500,00 грн., що підтверджується висновком, складеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 ..

Встановлено та не заперечується сторонами, що за спірну квартиру за договором міни сторони доплатили 109 200,00 грн..

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18); у постановах Верховного Суду: від 6 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-1546св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 127/5836/21 (провадження № 61-4982св22) зазначено, що «визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю».

Керуючись вказаними нормами закону, а також врахувавши правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності належить 2/3 часток спірної квартири, оскільки така частка придбана за рахунок набутої ним до шлюбу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, колегія суддів вважає, що 1/3 частку спірної квартири необхідно виділити у власність ОСОБА_1 в порядку поділу майна між подружжям, як така, що набута в період шлюбу, шляхом внесення доплати у розмірі 109 200,00 грн..

Доказів того, що ОСОБА_1 в рахунок внесення доплати у розмірі 109 200,00 грн. внесла особисті кошти, останньою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

А тому, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення 11 566,66 грн. в рахунок компенсації при визначені часток спірної квартири (198 500,00 109 200,00 = 89 300,00 грн. - особиста частка грошових коштів ОСОБА_2 109 200,00:1/2=54 600,00 грн. - частка кожного із подружжя в рахунок внесення доплати під час обміну квартири. 89 300,00+54 600,00=143 900,00 грн.. 198 500,00-143 900,00=54 600,00 грн.).

Враховуючи, що 1/3 частини спірної квартири складає 66 166,66 грн., з урахуванням різниці 54 600,00 грн. до стягнення на користь ОСОБА_2 підлягає 11 566,66 грн..

При цьому, колегія суддів вважає, що заява відповідача про застосування до до зустрічних позовних вимог строків позовної давності не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Стаття 256 ЦК України позовну давність визначає як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та постанова Верховного Суду від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19)).

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що про порушене право вона дізналася в січні 2020 року, після звернення ОСОБА_2 з первісним позовом у цій справі.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову з підстав спливу позовної давності є передчасним, а ухвалене судове рішення у вказаній частині не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволенні зустрічних позовних вимог.

При цьому, законність рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 колегією суддів не перевіряється, так як рішення в цій частині не є предметом апеляційного оскарження.

Рішення в оскаржуваній частині як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що зустрічні позовні вимоги, апеляційна скарга та касаційна скарга задоволені частково, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до вимог ст. 141 ЦК України, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5954,70 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, загальна площа 68,2 кв.м., житлова площа 39,4 кв.м., приміщення №1 передня, №2, 8 кладова, №4, 5, 9 жилі, №3 кухня, №7 - туалет, №6 ванна, №10 балкон.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, загальна площа 68,2 кв.м., житлова площа 39,4 кв.м., приміщення №1 передня, №2, 8 кладова, №4, 5, 9 жилі, №3 кухня, №7 - туалет, №6 ванна, №10 балкон.

В задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 566,66 грн. в рахунок компенсації при визначені часток квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5954,70 грн..

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2025 року

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова