справа № 939/1282/23 головуючий у суді І інстанції Міланіч А.М.
провадження № 22-ц/824/4111/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділення частки в натурі, припинення права власності, стягнення компенсації -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Бородянського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 06 вересня 2024 року, остаточно просила суд:

припинити право власності відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на 7/96 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ;

виділити позивачці кімнати житлового будинку згідно висновку експертизи за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №650/08-2023 від 24 серпня 2023 року;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 95 105,00 грн компенсації за 7/96 частки житлового будинку;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 95 105,00 грн компенсації за 7/96 частки житлового будинку;

здійснити розподіл судових витрат.

Позовні вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті батька позивачки ОСОБА_6 , на підставі свідоцтва про право на спадщину їй перейшла у власність 1/6 частка житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Бородянського районного суду Київської області позивачка набула право власності на 1/48 частку вищевказаного домоволодіння.

Таким чином, фактично у власності ОСОБА_1 перебуває 17/48 частки житлового будинку.

На підставі свідоцтв про справо на спадщину вказаний житловий будинок по 1/4 частці належить відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , по 7/96 частці відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Загальна площа житлового будинку становить 132,5 кв.м., а житлова - 79,4 кв.м.

Група приміщень №1 складається з: ванна, кухня, коридор, три житлові кімнати, санвузол, веранда і кладова; група приміщень №2: веранда, кухня, три житлові кімнати.

Окрім частки у житловому будинку позивачці належить 1/8 частка земельної ділянки кадастровий номер :02:010:0026, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

З метою покращення житлово-побутових умов своєї площі будинку позивачка звернулася до відповідачів із пропозицією укласти договір про поділ житлового будинку з виділенням в окрему одиницю, однак згоди сторонами не досягнуто. Позивачка самостійно несе витрати на утримання будинку, відповідачі їх не відшкодовують.

У даному правовому статусі майна позивачка не має можливості самостійно приватизувати земельну ділянку для своєї частки будинку, не може здійснити реконструкцію без згоди іншого співвласника, так як потім неможливе прийняття в експлуатацію без іншого співвласника, а також неможливо укласти договір відчуження. Такі обмеження не дають позивачці у повній мірі реалізувати своє право власності, що стало підставою звернення до суду.

05 липня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Цимбал Н.В. просила в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування зазначила, що дійсно позивачка є власницею 3/16 частин спірного будинку АДРЕСА_1 . Проте позивачка фактично не проживала в будинку та не проживає, чинила перешкоди у повноцінному користуванні будинком ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Спірний будинок складається з двох частин, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично користуються приміщеннями будинку, які зазначені в технічному паспорті як група відокремлених приміщень №1, а позивачка, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 групою відокремелених приміщень №2. Позивачка з жодними пропозиціями не зверталась до відповідачів укласти договір про поділ житлового будинку з виділенням в окрему одиницю та щодо приватизації земельної ділянки для обслуговування спірного будинку. Крім того, відповідач ОСОБА_5 зареєстрований у спірному будинку та не має у власності іншої житлової нерухомості, припинення права власності на належну йому частку спірного майна завдасть його інтересам істотної шкоди. В той час, як позивачка має у приватній власності інше житло, а саме домоволодіння в АДРЕСА_2 .

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 05 вересня 2024 року, з урахуванням ухвали від 30 жовтня 2024 року про виправлення описки, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділення частки в натурі в позові відмовлено.

11 вересня 2024 року представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Цимбал Н.В. подала до суду заяву про винесення додаткового рішення в даній справі, оскільки при ухваленні даного рішення судом не вирішене питання розподілу судових витрат, а саме, витрат по наданню правничої допомоги.

Додатковим рішенням Бородянського районного суду Київської області від 04 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 15 000,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 07 листопада 2024 року засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просила скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення або змінити судове рішення.

Підтримавши доводи позовної заяви, вказала на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Суд не взяв до уваги висновок експерта, яким визнано можливим здійснити виділ 17/48 частин ОСОБА_1 за умови відступу від ідеальних часток.

Вважає, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , членам їх сім`ї. Співвласники фактично не проживають в будинку, що підтверджують долучені до апеляційної скарги акти.

Саме ОСОБА_1 з моменту набуття права власності на частку домоволодіння, за згодою усіх співвласників, проводила та проводить будівельні та ремонтні роботи за власний кошт.

Апелянт внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти для компенсації співвласникам вартості їх частки.

Зауважила, що висновок експерта не оспорювався іншими учасниками справи та не ставився судом під сумнів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділення частки в натурі, припинення права власності, стягнення компенсації, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

09 грудня 2024 року представниця ОСОБА_4 - адвокатка Тищенко Лариса Миколаївна подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

10 грудня 2024 року представниця ОСОБА_5 - адвокатка Цимбал Наталія Вікторівна подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представниця ОСОБА_5 - адвокатка Цимбал Наталія Вікторівна заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, з підстав наведених у відзиві.

18 лютого 2025 року представниця ОСОБА_4 - адвокатка Тищенко Лариса Миколаївна подала заяву про розгляд справи без її участі. Просила врахувати раніше подані заперечення на апеляційну скаргу.

У судове засідання апелянтка ОСОБА_1 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. Жодних клопотань з приводу неможливості явки у судове засідання до апеляційного суду не подавала.

12 лютого 2025 року адвокат Новицький А.Д., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю у кримінальному провадженні. Доказів на підтвердження наведених обставин до клопотання не долучено.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання причини неявки представника ОСОБА_7 в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасника справи, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 вересня 2021 року ОСОБА_1 є власником 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 вересня 2021 року ОСОБА_1 є власником 1/8 частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 вересня 2021 року ОСОБА_4 є власником 7/48 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником 7/96 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

З висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи №650/08-2023 від 24 серпня 2023 року встановлено, що здійснити виділ 17/48 частки ОСОБА_1 в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , можливо за умови відступу від розміру частки ОСОБА_1 . Здійснити виділ 7/96 частки ОСОБА_5 та 7/96 частки ОСОБА_4 вказаного житлового будинку відповідно до ідеальних часток, не вбачається за можливе.

Встановивши, що виділ позивачці 17/48 частки у спірному будинку без зміни розміру часток інших співвласників не вбачається технічно можливим, а частки по 7/96, що належать відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в цьому житловому будинку виділити неможливо, і щодо припинення права власності на ці частки з виплатою компенсації відповідачі заперечують, місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може повною мірою погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно із частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі №583/2924/20 зазначено, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

У постанові Верховного Суду України від 10 травня 2023 року у справі № 404/7307/14 зазначено, що учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

За обставинами цієї справи виділ 17/48 часток позивачки ОСОБА_1 можливий лише з відступом від розміру її ідеальної частки, що тягне за собою припинення права власності інших співвласників (відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ) на їх частки у розмірі 7/96 кожна.

Частиною третьою статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постановах від 16 січня 2012 року в справі №6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, які підтримано Верховним Судом у постанові від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

За обставинами цієї справи позивачка ОСОБА_1 окрім частки у праві власності на спірний житловий будинок, є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

В той же час, відповідач ОСОБА_5 має у власності лише 7/96 частки спірного житлового будинку, де і зареєстрований.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів не приймає додані апелянтом до апеляційної скарги нові докази у вигляді актів, оскільки вони не були подані позивачкою до суду першої інстанції без поважних причин, отже не були предметом дослідження.

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд не надав правової оцінки позовним вимогам ОСОБА_1 в частині можливості припинення права власності інших співвласників та залишив поза увагою непропорційність втручання держави у право власності відповідача ОСОБА_5 щодо припинення права власності на його частку у спірному майні, що унеможливлює задоволення позовних вимог про виділення частки в натурі за фактичних обставин справи, коли виділ позивачці 17/48 частки у спірному будинку без зміни розміру часток інших співвласників не є технічно можливим.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У постанові від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Тож оскільки за результатами перегляду рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 вересня 2024 року колегія суддів дійшла висновку про необхідність його скасування, то й додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 04 жовтня 2024 року також слід скасувати.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Крім цього, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

На підтвердження надання професійної правничої допомоги відповідач ОСОБА_5 надав копію Договору №10-06/23 про надання правничої допомоги, до укладеного ним 26 червня 2023 року з адвокатським об`єднанням «Коновал і Партнери».

Згідно п. 4.1 Договору, гонорар, тобто сума грошових коштів, що буде сплачена клієнтом адвокатському об`єднанню за надані послуги правничої допомоги згідно п. 1.1. даного договору становить 15 000,00 грн.

Відповідно до копії акту від 6 вересня 2024 року адвокатське об`єднання в рамках укладеного договору про надання правничої допомоги надало ОСОБА_5 наступні послуги:

Консультація, ознайомлення з документами - 1 год;

Аналіз документів, обрання правової позиції - 2 год;

Підготовка та направлення іншим учасникам справи відзиву - 3 год;

Участь у судовому засіданні 11 липня 2023 року - 2 год;

Зустріч з іншими учасниками справи для обговорення можливості укладення мирової угоди - 2 год;

Участь у судовому засіданні 31 серпня 2023 року - 2 год;

Ознайомлення з висновком експерта - 3 год;

Підготовка пояснень до висновку експерта - 2 год;

Участь у судовому засіданні 11 жовтня 2023 року - 2 год;

Прибуття у приміщення суду для участі у судовому засіданні 14 листопада 2023 року- 1 год;

Ознайомлення із заявою позивачки про зміну предмету позову - 2 год;

Участь у судовому засіданні 15 січня 2024 року - 2 год;

Підготовка та направлення іншим учасникам справи пояснень - 3 год;

Підготовка та направлення іншим учасникам справи заяви про розподіл судових витрат - 1 год;

Участь у судовому засіданні 12 лютого 2024 року - 2 год;

Прибуття у приміщення суду для участі у судовому засіданні 09 травня 2024 року - 1 год;

Участь у судовому засіданні 19 серпня 2024 року - 2 год;

Участь у судовому засіданні 05 вересня 2024 року - 3 год;

Підготовка заяви про ухвалення додаткового рішення - 1 год.

За надану правничу допомогу ОСОБА_5 сплатив 15 000,00 грн відповідно до платіжної інструкції 0.0..1 від 26 червня 2023 року.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі №910/615/14 (№910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі №910/11903/23.

Колегія суддів проаналізувала надані представником ОСОБА_5 докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), а також правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, та дійшла висновку, що витрати у вигляді консультації, ознайомлення з документами, аналізу документів, обрання правової позиції, ознайомлення з висновком експерта, ознайомлення із заявою позивачки про зміну предмету позову охоплюються складеними адвокатом процесуальними документами за результатами цих дій. Крім того, зустріч з іншими учасниками справи для обговорення можливості укладення мирової угоди не призвела до реальних наслідків.

За встановлених обставин, враховуючи фінансовий стан обох сторін, з урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, наявні підстави для відшкодування ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн. за рахунок позивачки ОСОБА_1 , оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Керуючись ст. ст. 133, 141, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 вересня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділення частки в натурі, припинення права власності, стягнення компенсації.

Додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 вересня 2024 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 7 000 (сім тисяч гривень) 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова