Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5211/24 Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П.
Категорія 44 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Талько О.Б.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/5211/24 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 17 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Маслак В.П. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути на його користь із Державного бюджету України 750 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що 17 жовтня 2005 року ним була подана заява на ім`я начальника Житомирського міського відділу УМВС України в Житомирській області про притягнення до кримінальної відповідальності громадянок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за заволодінням грошовими коштами його та його брата ОСОБА_4 шляхом обману та зловживання довірою.

Зазначав, що постановою оперуповноваженого СДСБЕЗ Богунського РВ від 30 листопада 2008 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи за результатами розгляду його заяви від 17 жовтня 2005 року. Після неодноразових звернень його до суду задля скасування постанов про відмову у порушенні кримінальної справи, постановою суду від 11 вересня 2012 року постанову слідчого було скасовано та направлено матеріали до Богунського РВ України в Житомирській області для додаткової перевірки.

Вказував, що у зв`язку зі змінами кримінально-процесуального законодавства, він 30 липня 2013 року подав заяву до Богунського РВ ГУНП в Житомирській області про відкриття кримінального провадження і притягнення до кримінальної відповідальності громадянок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за заволодіння його грошовими коштами шляхом обману та зловживання довірою, яка за змістом аналогічна до заяви від 17 жовтня 2005 року.

Зазначав, що його було повідомлено листом Житомирського МВ від 26 листопада 2013 року № П-418, що відповідно до його заяви від 30 липня 2013 року, 01 листопада 2013 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000495 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України.

Остаточне рішення у цьому кримінальному провадженні до цього часу не прийнято, досудове розслідування триває. Вважає, що службові особи СДСБЕЗ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області при здійснені перевірки заяви від 17 жовтня 2005 року і службові особи Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000495 вчинили і вчиняють протиправну бездіяльність, якою йому заподіяна моральна шкода.

ОСОБА_1 зазначав, що досудове розслідування у кримінальному провадженні вже триває понад 10 років, постанови про його зупинення не виносились, про підозру нікому не повідомлено, а постанови про його закриття неодноразово скасовувались слідчими суддями.

Також вказував про те, що внаслідок тривалої перевірки заяви від 17 жовтня 2005 року та досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000495, він тривалий час перебуває у стані безперервного нервового напруження і стресу, відчуває душевні страждання, зневіру в справедливість, розчарування, приниження честі та гідності, які підсилюються через невизначеність органів слідства щодо притягнення до кримінальної відповідальності осіб зазначених у повідомленнях про злочин, а також відверте ігнорування вимог Конституції України, кримінально-процесуального законодавства та своїх службових обов`язків, що призвело до порушення звичайного способу його життя, і необхідність витрачати час та зусилля для відновлення порушеного права.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 17 липня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 40 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, Головне управління національної поліції в Житомирській області просить його скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, зокрема невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи призвели до порушення норм матеріального права.

Місцевий суд в оскаржуваному рішенні не врахував те, що до позову ОСОБА_1 додано рішення суду та слідчих суддів, але вказаними судовими рішеннями не визнано неправомірними дії або бездіяльності органів поліції у кримінальному провадженні №0000495.

Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України визначений Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". При цьому, положення цього Закону передбачають можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівником правоохоронного органу) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Судом першої інстанції не було враховано правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 180/1560/16-а щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування.

Крім того, місцевий суд не врахував, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З врахуванням викладеного ГУНП в Житомирській області вважає, що позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, вини держави в особі її уповноважених органів у заподіянні моральної шкоди та причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідача, а тому позовні вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди не підлягають до задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач її не визнав, просив відмовити у задоволенні скарги і розгляд справи в апеляційному суді проводити без його участі.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити і надав пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування шкоди заподіяної позивачу взяв до уваги значну тривалість перевірки його заяви від 17 жовтня 2005 року, яка відбувалась майже 7 років та досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000495 від 01 листопада 2013 року про вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України, яке на момент подачі позову (квітень 2024 року), триває понад 10 років та 5 місяців.

Місцевий суд також встановив, що весь цей час ОСОБА_1 перебуває у стані безперервного нервового напруження і стресу, відчуває душевні страждання, зневіру в справедливість, розчарування, приниження честі та гідності, які підсилюються через невизначеність службових осіб органів досудового розслідування щодо притягнення до кримінальної відповідальності осіб зазначених у повідомленнях про злочин. А відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000,00 грн - сприятимуть відновленню його емоційного стану та відповідатиме засадам розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, мотивуючи таким.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено та досліджено матеріалами справи, що 17 жовтня 2005 року ОСОБА_1 подано заяву на ім`я начальника Житомирського міського відділу УМВС України в Житомирській області (далі Житомирський МВ) про притягнення до кримінальної відповідальності громадянок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за заволодіння грошовими коштами його брата ОСОБА_4 , шляхом обману та зловживання довірою.

У подальшому Житомирський МВ було переформовано в Богунський районний відділ УМВС України в Житомирській області (далі Богунський РВ), в даний час - Житомирське районне управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі - Житомирське РУП).

Зі змісту копії листа прокуратури Богунського району міста Житомира від 23 жовтня 2007 року №360/07 вбачається, що Богунський МВ провів перевірку за заявою від 17 жовтня 2005 року, однак, рішення в порядку статті 97 КПК не приймалось (а.с. 14).

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 травня 2008 року у справі № 4-377/2008, постанову Богунського районного суду міста Житомира від 08 травня 2008 року, якою залишено без задоволення скаргу ОСОБА_1 на постанову оперуповноваженого про відмову в порушенні кримінальної справи, та постанову оперуповноваженого СДСБЕЗ Богунського РВ від 30 листопада 2008 року, скасовано, а справу направлено прокурору для додаткової перевірки (а.с. 15).

Постановою Богунського районного суду міста Житомира від 05 лютого 2009 року y справі № 4-190/29 скасовано постанову оперуповноваженого СДСБЕЗ Богунського РВ від 20 червня 2008 року, якою було відмовлено в порушенні кримінальної справи за результатами розгляду заяви від 17 жовтня 2005 року, з поверненням матеріалів для додаткової перевірки до прокуратури (а.с. 16).

На підставі постанови Богунського районного суду міста Житомира від 03 серпня 2010 року у справі № 4-411/2010 було скасовано постанову оперуповноваженого СДСБЕЗ Богунського РВ від 06 березня 2009 року та від 28 жовтня 2009 року, якою було відмовлено в порушенні кримінальної справи за результатами розгляду заяви від 17 жовтня 2005 року. Матеріали направлено начальнику РВ УМВС України в Житомирській області для проведення додаткової перевірки (а.с. 17).

Відповідно копії листа УМВС України в Житомирській області від 19 жовтня 2010 року № 21/П-37, за допущення порушення при розгляді звернень ОСОБА_1 07 вересня 2010 року оперуповноваженого СДСБЕЗ Богунського РВ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_5 притягнуто до дисциплінарної відповідальності (а.с. 36).

З копії листа прокуратури Богунського району міста Житомира від 24 листопада 2010 року №360/07 повідомлено, що розглянувши скаргу на постанову від 27 серпня 2010 року про відмову у порушенні кримінальної справи за статтею 190 КК України, 24 листопада 2010 року така постанова скасована у зв`язку з неповнотою перевіри, а її матеріали направлено до Богунського райвідділу міліції для проведення додаткової перевірки (а.с. 19).

Відповідно до копії листа прокуратури міста Житомира від 03 березня 2011року №86/3236-11 постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 03 березня 2011 року скасована, а матеріали направлено в Богунський райвідділ міліції для проведення додаткової перевірки (а.с. 20).

Постановою Богунського районного суду міста Житомира від 15 липня 2011 року у справі № 4-1225/2011, скасовано постанову оперуповноваженого СДСБЕЗ Богунського РВ від 16 березня 2011 року, якою було відмовлено в порушенні кримінальної справи за результатами розгляду заяви від 17 жовтня 2005 року (а.с. 21).

Згідно постанови Богунського районного суду м. Житомира від 28 грудня 2011 року у справі №4-1696/11 першим заступником прокурора м. Житомира Гриценко С.М. 27 грудня 2011 року скасовано постанову оперуповноваженого СДСБЕЗ Богунського РВ від 11 вересня 2011 року, якою було відмовлено в порушенні кримінальної справи за результатами розгляду заяви від 17 жовтня 2005 року, а тому скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення (а.с. 22).

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 13 квітня 2012 року у справі № 4-473/2012 скасовано постанову оперуповноваженого СДСБЕЗ Богунського РВ від 03 лютого 2012 року, якою було відмовлено в порушенні кримінальної справи за результатами розгляду заяви від 17 жовтня 2005 року (а.с. 23).

Відповідно до копії постанови Богунського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2012 року у справі №4-979/2012, постанову оперуповноваженого СДСБЕЗ Богунського РВ від 05 травня 2012 року, якою відмовлено в порушенні кримінальної справи за результатами розгляду заяви від 17 жовтня 2005 року, скасовано (а.с. 24).

Згідно листа прокуратури м. Житомира від 26 грудня 2012 року №86/323М, постановою оперуповноваженого СДСБЕЗ Богунського РВ від 04 жовтня 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи за результатами розгляду заяви від 17 жовтня 2005 року. Разом з тим, роз`яснено, що новий Кримінальний процесуальний кодекс України, яким не передбачено оскарження постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, набрав чинності (а.с. 25).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , у зв`язку з вищевказаними змінами кримінально-процесуального законодавства, 30 липня 2013 року подав до Богунського РВ УМВС України в Житомирській області нову заяву про вчинення кримінального правопорушення та притягнення до кримінальної відповідальності громадянок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за заволодіння грошовими коштами шляхом обману та зловживання довірою, яка є аналогічною до заяви від 17 жовтня 2005 року.

Листом прокуратури м. Житомира від 29 жовтня 2013 року №86/323М позивача повідомлено, що матеріали перевірки за заявою ОСОБА_1 направлені до Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області для обов`язкового внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування (а.с. 26).

Згідно листа Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області від 26 листопада 2013 року №П-418 за заявою по факту вчинення шахрайських дій, 01 листопада 2013 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження №0000495 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с. 27).

З листів прокуратури м. Житомира (Житомирської місцевої прокуратури) від 26 грудня 2014 року № М-735/13 та від 27 квітня 2017 року № М-735/13 убачається, що скарга ОСОБА_1 щодо неналежного досудового розслідування кримінального провадження №0000495 розглянута, підстав для заходів прокурорського реагування не вбачається. Досудове розслідування здійснюється слідчим СВ Житомирського ВП ГУНП в області Левицькою Т.В. (а.с. 37, 38).

Ухвалами слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 31 жовтня 2014 року у справі № 295/16409/14-к, від 10 березня 2017 року у справі № 295/2331/17, від 26 серпня 2018 року у справі № 295/7753/18, від 18 січня 2019 року у справі № 295/302/19, від 05 лютого 2021 року у справі № 295/1329/21 були скасовані постанови слідчих СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області від 13 вересня 2014 року, 30 жовтня 2015 року, 24 березня 2018 року, 24 листопада 2018 року, 27 червня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000495 (а.с. 28-32).

Відповідно до листа від 27 квітня 2017 року № М-495/13, Житомирською місцевою прокуратурою встановлено, що досудове розслідування кримінального провадження №0000495 проведено не повно, прийняти остаточне рішення не представляється за можливе, так як слідчим не виконано в повному обсязі законні вимоги прокурора. Тому, прокурором 27 квітня 2017 року направлено лист та ініційовано питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, з вини яких допущено безпідставну тяганину у вказаному провадженні. Досудове розслідування триває (а.с. 39).

Листом від 28 серпня 2017 року № М-495-13 повідомлено ОСОБА_1 , що згідно відповіді заступника начальника слідчого управління ГУНП в Житомирській області Нерух О.М., за наслідками розгляду листа Житомирської місцевої прокуратури № 4328/вих-2017 від 27 квітня 2017 року щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого СВ Житомирського ВП ГУНП в області ОСОБА_6 вбачається, що остання заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності за допущення необґрунтованої тяганини при розслідуванні кримінального провадження №0000495, але оскільки її звільнено з займаної посади, цим обмежитись (а.с. 40).

Згідно листа Житомирської місцевої прокуратури від 20 лютого 2019 року № М-495-13, у зв`язку із неефективним досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000495, на адресу начальника СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області направлено лист, в якому ініційовано питання щодо відсторонення слідчого Шевчук К.І. від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого. На даний час досудове розслідування кримінального провадження №000495 триває. Стан розслідування даного кримінального провадження та виконання письмових вказівок процесуального керівника перебуває на контролі (а.с. 41).

З наданих позивачем доказів вбачається, що нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000495 здійснюється прокурорами Житомирської окружної прокуратури.

Проведеним розглядом звернення ОСОБА_1 від 28 травня 2019 року встановлено, що слідчі СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області Шкурлатовський В.Л. та ОСОБА_7 звільнені із займаних посад, тому розглянути питання про притягнення останніх до дисциплінарної відповідальності неможливо. Досудове розслідування у кримінальному №0000495 від 01 листопада 2013 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України здійснюється слідчим СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області Кондратюком Ю.Б. (листи ГУ НП в Житомирській області від 27.06.2019р. №П-635/24-2019, 13.08.2019р. № П-889/105/24-2019) (а.с. 42, 43).

З листа в.о. керівника Житомирської окружної прокуратури від 11 січня 2024 року №51-84-274вих-24 вбачається, що остаточне рішення у кримінальному провадженні №0000495 до цього часу не прийнято, досудове розслідування триває (а.с. 33).

Відповідно до листа Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області від 22 березня 2024 року №П-684, під час досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000495, постанови про зупинення кримінального провадження, не виносились (а.с. 45).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 року, заява №68490/01).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі №197/1330/14-ц (провадження №61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував позов не лише окремими фактами бездіяльності органів досудового розслідування, а й посилався на тривалість та неефективність їхньої роботи в цілому, оскільки починаючи з 2005 року досудове розслідування триває, нікому про підозру не повідомлено, за законних підстав провадження не закрито. На підтвердження заявлених вимог надав відповідні докази.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» (Пелісьє і Сассі проти Франції); рішення від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» (Філіс проти Греції)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зазначала, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування викладені також у постановах Верховного Суду: від 27 травня 2020 року у справі №585/724/19 (провадження №61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі №638/14007/17 (провадження №61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17 (провадження №К/9901/17533/18), від 03 листопада 2021 року у справі №335/12338/19 (провадження №61-18525св20), та інших.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції надавши належну правову оцінку доводам позивача та наданим ним доказам, урахувавши обставини тривалого здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000495, в якому позивач визнаний потерпілим, бездіяльності посадових осіб, яка полягає у невиконанні своїх обов`язків, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення на користь ОСОБА_1 40 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначив із урахуванням обсягу заподіяної шкоди, характеру та тривалості моральних страждань, а також загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності.

Наведене узгоджується також із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2024 року у справі №193/1132/22 (провадження №61-10406св 23).

Таким чином, наявні всі правові підстави для відшкодування позивачу заподіяної шкоди.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 17 липня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 21 лютого 2025 року.