Справа № 308/7966/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 лютого 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів : Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бухтояров Роман Олександрович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2024 року у складі судді Іванова А.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Людмила Володимирівна про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності,-

встановив :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Людмила Володимирівна про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Вона є спадкоємцем після його смерті. На час прийняття спадщини 11 червня 2007 року, згідно свідоцтва про прийняття спадщини, спадкове майно складалося з земельної ділянки розміром 0,2 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку надано для обслуговування житлового будинку. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вона виготовила державний акт на дану земельну ділянку. Державний акт на земельну ділянку виготовлений 24 січня 2008 року. Зазначена земельна ділянка належить їй на праві приватної власності. На цій земельній ділянці розташований будинок, який належить на праві спільної часткової власності їй та ОСОБА_2 . Достеменно знаючи, що даний будинок перебуває у спільній частковій власності відповідач ОСОБА_2 07 червня 2021 року подарував 1/2 частини будинку ОСОБА_3 . В договорі зазначено, що при укладанні даного договору не порушено права третіх осіб. Однак, позивачка вважає, що даний договір укладений всупереч чинного законодавства оскільки на час укладання даного договору не були виділені частки в будинку, земельна ділянка перебуває в її власності, вона не надавала згоду на відчуження майна, що є у спільній частковій власності тому даний правочин є недійсним. Вирішити спір в позасудовому порядку неможливо, тому вона вимушена звертатись до суду із цим позовом.

За вказаних обставин позивач просила:

- визнати недійсним договір дарування 1/2 частки будинку від 07 червня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В.;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковими рішеннями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 квітня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та на користь ОСОБА_2 кожному по 5500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бухтояров Роман Олександрович, просить скасувати зазначене рішення суду від 21 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки, та безпідставно відмовив у заявленому позові.

У відзивах на апеляційну скаргу, представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Радь Іван Іванович просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Бухтояров Роман Олександрович, а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Людмила Володимирівна в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

З приводу неявки в судове засідання апелянта та її представника слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що апелянт та її представник в судове засідання жодного разу не з`явилися.

04 грудня 2024 року представник апелянта Бухтояров Роман Олександрович через систему «Електронний суд» надіслав заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 05 грудня 2024 року у зв`язку з перебуванням представника на лікарняному, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 06 лютого 2025 року.

05 грудня 2024 року представник апелянта Бухтояров Роман Олександрович через систему «Електронний суд» повторно подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному по догляду за дитиною. Разом з тим, до поданої представником апелянта заяви не долучено докази, які підтверджують факт його перебування на лікарняному.

Згідно з ч.3 п.п.10,11 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що розгляд справи вже відкладався за заявою представника апелянта через його перебування на лікарняному, після чого представником апелянта повторно надіслано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному по догляду за дитиною, до якої не долучено відповідні докази, відтак апеляційний суд відхиляє клопотання представника апелянта Бухтоярова Романа Олександровича про відкладення розгляду справи, та відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Матіко Станіслав Романович в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанцій залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.08.2009 ОСОБА_2 отримав в спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкове майно у вигляді земельної ділянки, загальною площею 0,02 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що призначена для обслуговування житлового будинку (Т.1, а.с.11).

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.06.2007 слідує, що ОСОБА_1 отримала в спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкове майно у вигляді земельної ділянки, загальною площею 0,02 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що призначена для обслуговування житлового будинку (Т.1, а.с.10).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0094, така на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.06.2007 належить ОСОБА_1 (Т.1, а.с.28-29).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №281554974 від 27.10.2021 слідує, що земельна ділянка, загальною площею 0,02 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що призначена для обслуговування житлового будинку, належить на праві приватної власності (1/1) ОСОБА_1 (Т.1, а.с.23-27).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.08.2009 ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкове майно у вигляді 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.1992 (Т.1, а.с.93).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №260283010 від 07.06.2021 вбачається, що 1/2 частина будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_2 , а інша 1/2 частина цього будинку на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 (Т.1, а.с.96-99).

З договору дарування від 07.06.2021 слідує, що ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належали йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.08.2009 (Т.1, а.с.19-22).

Таким чином, на час укладення договору дарування (07.06.2021) дарувальник ОСОБА_2 володів 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що на час укладення оспорюваного договору дарування від 07.06.2021 частки в будинку виділені не були та позивачем не надавалася згода на відчуження майна, а тому, на її думку, відповідно до норм, встановлених ст. 362 ЦК України, згідно з якими вона мала переважне право перед іншими особами на купівлю частки, продавець частки мав би її повідомити письмово про намір продати частку, а якщо б вона відмовилась, то тільки тоді він мав би право продати свою частку іншим особам.

Таким чином, позивач, звертаючись з даним позовом до суду, пов`язує його задоволення з порушенням її переважного права як співвласника майна, зазначаючи про недотримання вимог, визначених статтею 362 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів (частина перша статті 362 ЦК України).

Частиною четвертою статті 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що передбачені положеннями статті 362 ЦК України обмеження щодо розпорядження своєю часткою стосуються лише продажу частки співвласником.

Переважне право інших співвласників на придбання частки не існує у випадках її відчуження іншим чином: шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти (якщо майно передається безоплатно - стаття 734 ЦК України), довічного утримання, спадкового договору або складання заповіту.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі №520/2224/19.

Таким чином, оскільки житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом спільної сумісної власності та належав позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, відтак згода ОСОБА_1 на розпорядження ОСОБА_2 своєю часткою у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування не вимагається та, відповідно, переважне право інших співвласників на придбання частки, передбачене положеннями статті 362 ЦК України, у даному випадку не існує.

Твердження позивача про те, що на момент укладення договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в будинку не були виділені частки в натурі, що є підставою для визнання договору дарування недійсним, є необґрунтованими, оскільки як вірно зазначено судом першої інстанції ОСОБА_2 був номінальним власником ідеальної частки в дробовому вираженні від спірного нерухомого майна, тобто володів 1/2 часткою будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування від 07.06.2021, а відтак і для задоволення похідної позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину спірного житлового будинку.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано під час розгляду справи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, а також Верховного Суду, висловлені у постановах від 27 лютого 2019 року у справі №755/4757/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини у зазначених справах стосуються інших фактичних обставин та не є релевантними до обставин даної справи, зокрема такі стосувалися здійснення/розпорядження об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу спільного майна подружжя, натомість предметом даного перегляду справи є можливість здійснення/розпорядження об`єктом спільної часткової власності особами, які є родичами.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бухтояров Роман Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2025 року.

Головуючий :

Судді: