РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

Справа № 712/13832/24

номер провадження 2/712/921/25

21 лютого 2025 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Ватажок-Сташинської А.В.,

за участі: секретаря судового засідання Шевченко О.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Черкаси за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,

ВСТАНОВИВ:

До Соснівського районного суду м. Черкаси звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 (далі відповідач) заборгованість за борговою розпискою у сумі 93 078 грн 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.02.2021 між сторонами було укладено договір позики грошових коштів під процент, відповідно до умов якого, відповідач отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 35 000 грн 00 коп., про що відповідачем власноруч складено боргову розписку від 08.02.2021. Зазначені кошти відповідач зобов`язалась повернути у строк до 08.02.2023, однак станом на день звернення з позовом до суду борг відповідач не повернула. З огляду на наведене, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у сумі 67 940 грн 00 коп, та згідно з пунктом 7 договору позики, пункту 2 статті 625 ЦПК України 37% від простроченої суми, усього 93 078 грн 00 коп.

На виконання вимог статті 187 ЦПК України судом зроблено відповідні запити щодо одержання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача ОСОБА_2 .

Однак, станом на 17.02.2025 встановити відомості про зареєстроване місце проживання відповідача не вдалось, що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №914583 від 20.11.2024, відповіддю на запит суду, наданою «Центром надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради вх. №48092 від 03.12.2024 та відповіддю Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України №6.2-13563/6.01-24 від 26.11.2024, вх. №49485 від 12.12.2024.

Ухвалою від 13.12.2024 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, здійснити виклик відповідача через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України.

Позивач у судовому засіданні на задоволенні позову наполягав з підстав зазначених у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечував. Також позивач у судовому засіданні надав оригінали договору позики грошових коштів під процент між фізичними особами від 08.02.2021 та боргову розписку від 08.02.2021.

Відповідач у судове засідання з розгляду справи не прибула, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином та завчасно, відповідно до положень ст. 128 ЦПК України.

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, судом було повідомлено відповідача про розгляд справи через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України.

Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак, з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду.

Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи (за останньою відомою адресою місця реєстрації та шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України), незалежно від того чи отримала відповідач адресовану їй кореспонденцію, суд вважає, що гарантії статті 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити її правову позицію щодо предмета спору.

Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надала, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача.

Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судові засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.

З матеріалів справи судом встановлено, що 08.02.2021 між сторонами був укладений договір позики (далі договір), на підтвердження чого відповідачем складена боргова розписка, згідно з якою ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Соснівським РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області,за умовами якого, позикодавець ОСОБА_1 передає, а позичальник ОСОБА_2 приймає у власність 35 000 грн 00 коп.

У пункті 1.1 договору сторонами погоджено, що факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Пунктами 1.2, 1.2.1 договору визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 37% річних, які виплачуються щомісяця до 20 числа до дня повернення позики, готівкою у гривнях за адресою позикодавця.

Згідно з пунктами 2, 2.1 договору позику, а також проценти позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 08.02.2023, починаючи сплачувати із 08.02.2021 року частинами у сумі не менше, як 2 537 грн 00 коп.

Пунктом 2.3 договору сторонами погоджено, що після повернення всієї суми позики позикодавець повинен повернути позичальнику розписку, наявність якої у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання буде вважатися розписка позичальника, котра знаходиться у позикодавця (пункт 5.1 договору).

Пунктом 7 договору встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, крім сплати процентів відповідно до пункту 1.2 цього договору, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 37 процентів річних від простроченої суми.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, щовідповідно до положеньстатті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (частина 2 статті 509 ЦК).

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з положеннями чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконання договору, але й його укладення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду наведеним у постанові від 28 грудня 2020 року справі № 499/144/17-ц, за своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц.

Згідно з постановою Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

За змістом частин 1, 2 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно з частиною 1, 2 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Крім того, за змістом частин 3, 4 статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

При вирішенні даної справи судом встановлено, що будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем суду не названо та не надано.

Таким чином, на підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що відповідач зазначені в розписці від 08.02.2021 позивачеві кошти не повернув, що також стверджується тим, що оригінал розписки знаходився у позивача та наданий до суду при зверненні з даним позовом.

Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми позики у розмірі 35 000 грн 00 коп. є обґрунтованими, а тому позов належить задовольнити у цій частині.

Щодо стягнення з відповідача процентів від суми позики у розмірі 37% річних згідно з пунктом 1.2 договору, суд зазначає про таке.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема , відшкодування збитків та моральної шкоди (пункт 4 частини 1 статті 611 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (частина 1 статті 623 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Проценти дохід, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора у вигляді плати за використання залучених на визначений строк коштів або майна. До процентів включається платіж за використання коштів або товарів (робіт, послуг), отриманих у кредит. Проценти нараховуються у вигляді відсотків на основну суму заборгованості або фіксованих сум.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду наведеним у постанові від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17, період нарахування процентів від суми позики є періодом дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Аналогічний за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

При вирішенні даного спору судом встановлено, що будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем суду не названо та не надано.

Суд зауважує, що сторони, керуючись принципом свободи договору, визначеним статтею 627 ЦК України, договором визначили, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 37% річних, які виплачуються щомісяця до 20 числа до дня повернення позики, готівкою у гривнях, починаючи сплачувати із 08.02.2021 частинами у сумі не менше, як 2 537 грн 00 коп.

Як зазначено у розписці відповідач позичила у позивача 35 000 грн 00 коп строком на 2 роки та зобов`язалась повертати щомісяця по 2 537 грн 00 коп.

Таким чином, на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що належною до стягнення з відповідача сума боргу з урахуванням процентів становить 2 537 грн * 24 місяці = 60 888 грн 00 коп., яких 35 000 грн 00 коп. тіло позики.

Відповідно до роз`яснення №n0079697-06 від 17.08.2006 Верховної Ради України індекс споживчих цін (індекс інфляції) показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які придбаває населення для невиробничого споживання. Цей показник розраховується на основі споживчого набору товарів продовольчого та непродовольчого призначення і послуг. Зазначений набір товарів (послуг) є єдиним для всіх регіонів країни та ґрунтується на структурі споживчих грошових витрат домогосподарств міських поселень.

Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18).

Частина 1 стаття 1050 ЦК України містить імперативну норму про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Також, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру та, згідно з рішеннями визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Отже, зважаючи на наведене, у тому числі на широкий зміст статті 1 Першого протоколу, порушене право власності позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб.

Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з наданими позивачем в позовній заяві розрахунками заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 08.02.2021 становить:

- тіло позики у сумі 35 000 грн 00 коп;

- проценти за користування коштами за два роки у сумі 25 900 грн 00 коп ((35000 грн*37%)*2 роки);

- інфляційні витрати за період із 08.02.2021 по 23.02.2022 у сумі 7040 грн 00 коп.

Пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по теперішній час.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року №183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Таким чином на підставі викладеного вище суд дійшов висновку, що належною до стягнення сумою заборгованості із відповідача, враховуючи умови договору позики укладеним сторонами 08.02.2021 року є 91 576 грн 86 коп., з яких борг за позикою у сумі 35000 грн 00 коп; проценти від суми позики в розмірі 37% річних за два роки у сумі 25 888 грн 00 коп.; інфляційні витрати за період з 08.02.2021 до 23.02.2022 у сумі 7 183 грн 84 коп. та 37 % річних згідно з п. 7 договору позики від 08.02.2021 у сумі 23 513 грн 02 коп.

Таким чином на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку що позов належить задовольнити частково.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого2010року).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у даній справі, суд зазначає про таке.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в сумі 1 191 грн 82 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись статтями 2, 10, 12, 13, 81, 141, 259,263-265,354-356ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення боргу за борговою розпискою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 91 576 (дев`яносто одна тисяча п`ятсот сімдесят шість) грн 86 коп., з яких борг за позикою у сумі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) грн 00 коп; проценти від суми позики в розмірі 37% річних за два роки у сумі 25 888 (двадцять п`ять тисяч вісімсот вісімдесят вісім) грн 00 коп.; інфляційні витрати за період з 08.02.2021 до 23.02.2022 у сумі 7 183 (сім тисяч сто вісімдесят три) грн 84 коп. та 37 % річних згідно з п. 7 договору позики від 08.02.2021 у сумі 23 513 (двадцять три тисячі п`ятсот тринадцять) грн 02 коп.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1 191 (одна тисяча сто дев`яносто одна) грн 82 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя А.В. Ватажок-Сташинська