КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/558/24 Головуючий у суді І інстанції Залеська А.О.
Провадження № 22-ц/824/1127/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року та додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 09 вересня 2020 року о 11:30 год. сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в якій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «КІА», державний номерний знак НОМЕР_1 , поблизу с. Світанок Переяслав-Хмельницького району Київської області виїхала на зустрічну смугу дорожнього руху, де допустила зіткнення з автомобілем марки «Мazda», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , після чого відбулося зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 2115», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 та мотоциклом марки «Honda», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_5 .

Внаслідок зазначеної ДТП водій мотоцикла ОСОБА_5 та пасажирка автомобіля марки «ВАЗ 2115» ОСОБА_6 загинули на місці події, а водій автомобіля марки «ВАЗ 2115» ОСОБА_4 був госпіталізований до медичного закладу та від отриманих тілесних ушкоджень помер у Броварській центральній районній лікарні.

За фактом ДТП 09 вересня 2020 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000932 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 286 КК України, та повідомлено ОСОБА_2 про підозру у вчиненні цього кримінального правопорушення. В подальшому досудове розслідування у кримінальному провадженні було зупинене у зв`язку із оголошенням в розшук підозрюваної ОСОБА_2 .

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 , пов`язана з використанням транспортного засобу «КІА», державний номерний знак НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відповідно до полісу № 200514382.

Однак, страхова виплата відповідачем не здійснена йому у встановлений законом строк, а саме до спливу 90 днів від дня подачі ним як сином загиблих в ДТП батьків відповідної заяви про її виплату, а тому відповідач, прострочивши виконання грошового зобов`язання, відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України повинен сплатити йому три проценти річних та інфляційні втрати за весь час прострочення, а також на підставі положень пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) - пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки за період із 30 грудня 2020 року по 01 березня 2024 року.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на його користь страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн, пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 61 285,37 грн, 3 % річних у розмірі 5 709,84 грн, інфляційні втрати у розмірі 28 169,59 грн та понесені судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 60 000,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь держави судовий збір у розмірі 600,00 грн.

Додатковим рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року заяву представника позивача - Скочиляс І.М. про ухвалення додаткового задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 867,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями в частині незадоволених позовних вимог, позивач через представника - адвоката Скочиляс І.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить їх скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вимоги пред`явленого позову задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на момент звернення позивача до суду з позовом між сторонами ще не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої пунктом 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV та частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідальність страховика, передбачена вказаними нормами законодавства, не настає виключно у випадку прострочення кредитора.

При цьому суд не навів доказів того, що позивач відмовлявся прийняти належне виконання, запропоноване відповідачем, або не вчинив дій, до вчинення яких відповідач не міг виконати свого обов`язку. Відповідно в даному випадку немає прострочення кредитора, яке би звільняло боржника, тобто відповідача, від відповідальності за прострочення зобов`язання.

Попри те, що судом було встановлено, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, останній всупереч положенням матеріального права дійшов висновку про те, що прострочення боржника не настало.

Суд не врахував, що стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат є похідною вимогою позову, а тому безумовно підлягає задоволенню при ухвалення рішення про стягнення страхового відшкодування як основної позовної вимоги.

Також вказує, що частково задовольнивши позовні вимоги, суд стягнув страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн, що становить 38,67 % від ціни позову. Відтак, з врахуванням вимог частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає суму 3 867,00 грн (10 000,00 грн х 38,67 %).

Разом з тим, у випадку часткового скасування рішення суду першої інстанції, додаткове рішення також підлягає скасуванню. Отже, у разі задоволення позовних вимог у повному обсязі витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Пилипець А.Ю. в інтересах ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено відсутність порушення страховою компанією строків виплати страхового відшкодування та, як наслідок, правомірно відмовлено у застосуванні до спірних правовідносин пункту 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV та частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргуслід залишити без задоволенняз таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішених позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн не оскаржується, а тому в апеляційному порядку в цій частині не перевіряється.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в оскаржуваній частині відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що 09 вересня 2020 року близько 11:20 год. на 79 км автодороги Бориспіль-Дніпро, неподалік с. Світанок, що в межах Переяслав-Хмельницького району Київської області, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «KIA Soul», р/н НОМЕР_1 , та рухаючись в напрямку м. Дніпро, виїхала на зустрічну смугу дорожнього руху, внаслідок чого відбулось зіткнення автомобіля «KIA Soul» під її керуванням з автомобілем «Mazda СХ5», р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в напрямку м. Бориспіль. За цим відбулось зіткнення автомобіля «KIA Soul», р/н НОМЕР_1 , з автомобілем «ВАЗ 2115», р/н НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався в напрямку м. Бориспіль. За цим відбулось зіткнення автомобіля «ВАЗ 2115», р/н НОМЕР_3 , з мотоциклом «Honda XL1000V», р/н НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_5 , який рухався в напрямку м. Бориспіль.

В результаті ДТП водій мотоцикла ОСОБА_5 та пасажирка автомобіля «ВАЗ 2115» ОСОБА_6 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці події, а водія автомобіля «ВАЗ 2115» ОСОБА_4 в тяжкому стані госпіталізували до Броварської ЦРЛ, де він помер.

За фактом вказаної ДТП у Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 0000932 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 286 КК України. У відомостях про особу, якій повідомлено про підозру та відносно якої здійснюється досудове розслідування, значиться ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 є сином померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Згідно полісу № ЕР-200514382 зі строком дії з 08 липня 2020 року по 07 липня 2021 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 як водія транспортного засобу «KIA Soul», р/н НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп». Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 260 000,00 грн; за шкоду, заподіяну майну - 130 000,00 грн.

01 жовтня 2020 року представник позивача за довіреністю - директор ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» ОСОБА_7 подав до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» заяву про виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 за страховим випадком (ДТП) за участю забезпеченого транспортного засобу «KIA Soul», р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , яка допустила зіткнення із зустрічними транспортними засобами, в результаті чого настала смерть пасажирки автомобіля «ВАЗ», р/н НОМЕР_3 , ОСОБА_6 та водія цього автомобіля - ОСОБА_4

26 жовтня 2020 року відповідач листом № 8596 повідомив заявника про необхідність подати додаткові документи для розгляду питання про виплату страхового відшкодування, в тому числі рішення суду щодо визнання водія забезпеченого транспортного засобу винною особою у скоєнні ДТП або постанову про закриття кримінального провадження. Також повідомив про припинення перебігу строку для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування до дати, коли страховику стане відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

09 квітня 2021 року представник позивача за довіреністю - директор ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» ОСОБА_7 подав до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» заяву про долучення усіх запитуваних документів для виплати страхового відшкодування, окрім рішення суду щодо визнання водія забезпеченого транспортного засобу винною особою у скоєнні ДТП або постанову про закриття кримінального провадження, надавши при цьому витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань з відомостями про повідомлення про підозру ОСОБА_2 .

Відповідно до повідомлень начальника відділу слідчого управління ГУ НП України в Київській області від 05 липня 2021 року, від 25 жовтня 2021 року, від 08 грудня 2021 року, від 29 вересня 2022 року, від 21 грудня 2022 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000932 за підозрою ОСОБА_2 зупинене на підставі пункту 2 частини 1 статті 280 КПК України (оголошення в розшук підозрюваного).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, місцевий суд виходив з того, що страховик рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування позивачу в порядку, визначеному спеціальним законом, не приймав, а зупинення строків щодо розгляду заяви про страхове відшкодування та ухвалення відповідного рішення (виплата чи відмова у виплаті) не є за своєю природою тотожними та не може прирівнюватися до відмови у здійсненні страхової виплати.

За таких обставин суд вважав, що у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, що давало б можливість застосування штрафних санкцій, оскільки він скористався своїм правом, передбаченим в абзацом 4 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування і такий строк розпочнеться з моменту набрання законної сили рішенням суду у разі присудження зі страховика на користь потерпілого відповідної страхової виплати.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик, який є належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди в межах страхової суми (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах.

Пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV визначено підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що листом від 26 жовтня 2020 року ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» повідомило позивача про припинення перебігу строку для прийняття страховиком рішення щодо виплати йому страхового відшкодування, оскільки станом на дату подання заяви про виплату страхового відшкодування вирок по даній справі ще не ухвалений та не набрав законної сили. Отже, перебіг строку прийняття рішення відповідачем про здійснення страхового відшкодування та його виплату і надалі припинений.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в тій частині, що страховик рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування позивачу в порядку, визначеному спеціальним законом, не приймав, а зупинення строків щодо розгляду заяви про страхове відшкодування та ухвалення відповідного рішення (виплата чи відмова у виплаті) не є за своєю природою тотожними та не може прирівнюватися до відмови у здійсненні виплати страхового відшкодування, оскільки відповідач виконував механізм дії та покладені на нього обов`язки відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV.

Отже, у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, що передбачає можливість застосування штрафних санкцій, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Такий строк має розпочатися лише з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанції, ухваленим у цій справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування.

Колегія суддів враховує, що відомості щодо результатів досудового розслідування кримінального провадження та прийнятого рішення за фактом ДТП у матеріалах справи відсутні, проте питання про виплату позивачу страхового відшкодування та визначення його розміру було прийнято на підставі рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2023 року у цій справі.

Вказаним рішенням суду стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 60 000,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди.

Тобто, саме з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанції про стягнення зі страховика на користь позивача страхового відшкодування у відповідача настає строк для виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього в подальшому цивільно-правової відповідальності у разі прострочення його виконання.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення по суті спору послався на правову позицію щодо застосування в аналогічних правовідносинах положення абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та частини другої статті 625 ЦК України, яка викладена у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20.

Відтак, доводи апеляційної скарги, які суперечать наведений правовій позиції Верховного Суду, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року, то не підлягає скасуванню і додаткове рішення цього ж суду від 25 квітня 2024 року, яким з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 стягнуто понесені витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру позовних вимог (ціни позову).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги представника позивача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу пред`явленого позову в частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив в оскаржуваній частині законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат позивача на правову допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

При цьому оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року та додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т. А. Слюсар

Д.О. Таргоній