_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/527/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2025 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Скриль Ю.А.,

за участю секретаря судового засідання Остапчук О.Є.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

01.10.2024 позивачка ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Черноморець Т.В. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що вони з відповідачем ОСОБА_2 не підтримують шлюбно-сімейні відносини, вважає, що сумісне життя і збереження сім`ї неможливе, просить позов задовольнити, шлюб розірвати та визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 : земельну ділянку площею 0,0484 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :19:012:0030; житловий будинок загальною площею 178,3 кв.м, реєстраційний номер 18865387, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 03.06.2009 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , право приватної власності на:

- 1/2 земельної ділянки площею 0,0484га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :19:012:0030;

- 1/2 житлового будинку загальною площею 178,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта 18865387, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 03.06.2009 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , право приватної власності на:

- 1/2 земельної ділянки площею 0,0484га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :19:012:0030;

- 1/2 житлового будинку загальною площею 178,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта 18865387, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 03.06.2009 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , наступне нерухоме майно:

- житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1400га за адресою: АДРЕСА_2 .;

- земельну ділянку, площею 0,14га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :17:001:0001;

- земельну ділянку, площею 0,36га за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, село Кічерний, урочище «Убіч» на території Розтоцької сільської ради, кадастровий номер :05:002:0001.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що під час перебування у шлюбі на праві спільної сумісної власності подружжям було придбано наступне майно: земельну ділянку площею 0,0484га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :19:012:0030; житловий будинок загальною площею 178,3 кв.м, реєстраційний номер 18865387, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 03.06.2009 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Мирним шляхом вирішити питання розподілу майна сторони не мають можливим.

Також у період шлюбу, а саме 20 березня 2017 року, Позивачем було придбано житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,14га за адресою: АДРЕСА_2 .; земельна ділянка, площею 0,14га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :17:001:0001; земельна ділянка, площею 0,36га за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, село Кічерний, урочище «Убіч» на території Розтоцької сільської ради, кадастровий номер :05:002:0001;

Зазначене нерухоме майно, Позивач вважає особистою приватною власністю, оскільки 14 грудня 2016 року нею було продано квартиру у АДРЕСА_3 , та на отримані кошти від продажу 20.03.2017 року було придбано нерухоме майно. Продана квартира у м. Донецьк належала ОСОБА_1 на підставі приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25.01.2012 року

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Скриль Ю.А.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.11.2024 відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

До суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відповідно до якої відповідач не заперечує проти задоволення позову.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

29 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, про що 29.04.2006 складено відповідний актовий запис № 453, та видано свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 .

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторона позивача доводить, що сім`я розпалась внаслідок різних поглядів на подружнє життя, у тому числі з питань ведення господарства, спільного проживання, відпочинку, виховання дитини. Постійні сварки з різних питань призвели до втрати почуттів любові та поваги. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, на примирення не згодна.

Будучі в шлюбі, сторони на підставі договору купівлі-продажу придбали земельну ділянку площею 0,0484га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :19:012:0030, що підтверджується договором купівлі земельної ділянки від 16.05.2007 року, Державним Актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №112042.

У подальшому, було збудовано житловий будинок загальною площею 178,3 кв.м, реєстраційний номер 18865387, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 03.06.2009 року, та Витягом про реєстрацію права власності на будинок № НОМЕР_3 від 06.07.2009 року.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вказане нерухоме майно рахується за відповідачем ОСОБА_2 . Відомості щодо заборон відчуження та щодо наявності іпотек відсутні.

Також під час перебування в шлюбі сторони набули житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0014га за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі продажу від 20.03.2017 року №61; земельну ділянку, площею 0,14 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :17:001:0001, що підтверджується договором купівлі продажу від 20.03.2017 року №59; земельна ділянка, площею 0,36га за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, село Кічерний, урочище «Убіч» на території Розтоцької сільської ради, кадастровий номер :05:002:0001, що підтверджується договором купівлі продажу від 20.03.2017 року №61.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказане нерухоме майно рахується за позивачкою ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що позивачкою ОСОБА_1 14 грудня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу №352 було відчужено квартиру номер АДРЕСА_4 , яка належала позивачці на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_4 від 25.01.2012 року.

Стаття 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України).

Згідно з нормами ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Крім того якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18(провадження № 61-14494св20).

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судом враховано, що як позивачкою, так і відповідачем визнано, що спірне майно сторонами було придбано саме в офіційно зареєстрованому шлюбі. Отже у справі, яка розглядається судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно сторонами не спростована.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, системний аналіз вищенаведених норм закону, дає правові підстави суду визнати, що земельна ділянка площею 0,0484га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :19:012:0030 та житловий будинок загальною площею 178,3 кв.м., реєстраційний номер 18865387, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 03.06.2009 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Ураховуючи, що земельна ділянка площею 0,0484 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :19:012:0030 та житловий будинок загальною площею 178,3 кв.м, реєстраційний номер майна 18865387, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 03.06.2009 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набуті сторонами за час спільного проживання, тобто майно є об`єктом спільної сумісної власності, виходячи з правил рівності часток у спільному майні, суд дійшов висновку про необхідність виділити у власність позивачці та відповідачу по 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером :19:012:0030, та 1/2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Також ураховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 позов визнає, та не заперечує проти його задоволення, а також в матеріалах справи містяться докази на твердження позивачки стосовно придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, площею 0,14га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :17:001:0001; земельної ділянки, площею 0,36га за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, село Кічерний, урочище «Убіч» на території Розтоцької сільської ради, кадастровий номер :05:002:0001 у особисту приватну власність суд дійшов висновку про необхідність визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , наступне нерухоме майно: житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,14га за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,14га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :17:001:0001;земельну ділянку, площею 0,36га за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, село Кічерний, урочище «Убіч» на території Розтоцької сільської ради, кадастровий номер :05:002:0001.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню.

Керуючись Конституцією України, статтями 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, статтями 15, 16, 321, 331, 376, 386, 372 ЦК України, статтями 12, 13, 7, 10, 76-81, 133, 141, 142, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 29 квітня 2006 року та зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, про що 29.04.2006 складено відповідний актовий запис № 453, та видано свідоцтво про укладення шлюбу Серія НОМЕР_2 .

Після розірвання шлюбу громадянці ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_4 ».

Шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 вважати розірваним у день набрання чинності цим рішенням.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,0484 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :19:012:0030.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_2 РНОКПП: НОМЕР_6 , право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,0484 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :19:012:0030.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_5 , право власності на 1/2 житлового будинку загальною площею 178,3 кв.м., реєстраційний номер майна 18865387, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 03.06.2009 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_2 РНОКПП: НОМЕР_6 , право власності на 1/2 житлового будинку загальною площею 178,3 кв.м., реєстраційний номер майна 18865387, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 03.06.2009 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна, визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , наступне нерухоме майно:

-житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,14 га за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 73,91 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15;

-земельну ділянку, площею 0,14 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :17:001:0001;

-земельну ділянку, площею 0,36 га за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, село Кічерний, урочище «Убіч» на території Розтоцької сільської ради, кадастровий номер :05:002:0001.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складене та підписане 24.02.2025.

Суддя Ю. А. Скриль