ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/357/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №699/1957/24 Категорія: на ухвалу Літвінова Г. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,

за участю секретаря Винник І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Сергія Сергійовича на ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 грудня 2024 року про забезпечення позову у справі № 699/1957/24, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Король Д.В. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви до суду.

В мотивування поданої заяви вказав, що 30.06.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого нею у позику ОСОБА_3 було передано грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США строком до 15.08.2017 року.

У строк, визначений договором, грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим ОСОБА_2 03.10.2019 звернулась до суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 22.10.2024 по справі №759/18295/19 була частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2 . Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25.01.2024 скасовано, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 440 651 грн. 63 коп. та судовий збір в розмірі 11486 грн 30 коп.

Для виконання судового рішення у примусовому порядку, Святошинським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист від 02.12.2024.

Постановою приватного виконавця Фесик М.О. від 09.12.2024 було відкрито виконавче провадження №76739721.

У процесі примусового виконання судового рішення, була отримана інформація, що, з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань по поверненню грошових коштів, як кредитором за кредитним договором, строк виконання яких вже настав, ОСОБА_3 переоформила право власності на належні їй об`єкти нерухомого майна на свого рідного брата ОСОБА_1 , за договором дарування житлового будинку від 13.07.2018, посвідченим приватним нотаріусом Грищенко С.Г., зареєстрований у реєстрі №1363 та договором дарування земельної ділянки від 03.07.2018, посвідченого приватним нотаріусом Грищенко С.Г., зареєстрований у реєстрі №1364.

За таких обставин заявниця вважає, що боржником ОСОБА_3 було вчинено фраудаторні правочини, за якими було переоформлено право власності на належні їй об`єкти нерухомого майна на ОСОБА_1 і які заявниця буде оскаржувати у судовому порядку. Проте, якщо до закінчення розгляду такої судової справи за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 здійснить відчуження нерухомого майна, набутого за фраудаторними правочинами третім особам, ОСОБА_2 не зможе захистити свої права у межах одного судового провадження за її позовом без нових звернень до суду, що може істотно ускладнити поновлення її законних прав та інтересів та порушить права осіб, які таке майно придбають.

На підставі викладеного заявниця просила накласти арешт на нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею (кв.м): 76, житловою площею (кв.м): 39.3, літ. А-1, огорожа, 1, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 225; земельну ділянку площею (га): 0.3608, кадастровий номер: :13:011:0033, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 22.

Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 грудня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 :

- житловий будинок, загальною площею (кв.м): 76, житловою площею (кв.м): 39.3, літ. А-1, огорожа, 1, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 225;

- земельну ділянку площею (га): 0.3608, кадастровий номер::13:011:0033, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 22.

Постановлено у порядку зустрічного забезпечення зобов`язати заявницю ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання - АДРЕСА_2 , у строк до 31.01.2025 внести на депозитний рахунок для зарахування коштів, внесених у вигляді застави (частки майна) 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень та подати суду до 05.02.2025 документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення.

Ухвала суду мотивована тим, що накладення арешту на зазначений будинок та земельну ділянку для його обслуговування, є достатнім та співрозмірним позовній вимозі, з якою заявниця має намір звернутися до суду. За таких обставин заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту підлягає задоволенню.

На підставі ст. 154 ЦПК України, з метою забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, суд вважав за необхідне, у порядку зустрічного забезпечення позову, зобов`язати ОСОБА_2 внести на депозитний рахунок для зарахування коштів, внесених у вигляді застави (частки майна) 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень, що є співмірним із заходом забезпечення позову, застосованим судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

В апеляційній скарзі адвокат Бабенко С.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 вважаючи ухвалу суду прийнятою з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права, просив її скасувати та винести нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що із заяви про забезпечення позову вбачається, що ОСОБА_2 жодним чином не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася.

Звернуто увагу, що на той факт, що будинок та земельна ділянка не відчужувалися ОСОБА_1 вже більше трьох років, і жодного наміру їх відчуження він не має.

Окрім того, договір дарування будинку та земельної ділянки було укладено більше трьох років тому, що свідчить про пропуск строку позовної давності стосовно вимог щодо зазначених договорів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Король Д.В. вказує, що боржником ОСОБА_3 було вчинено фраудаторні правочини за якими було переоформлено право власності на належні їй об`єкти нерухомого майна на свого рідного брата ОСОБА_1 та які ОСОБА_2 оскаржує в судовому порядку.

Однак, якщо до закінчення розгляду такої судової справи за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 здійснить відчуження нерухомого майна, набутого за вказаними правочинами третім особам, ОСОБА_2 не зможе захистити свої права в межах одного судового провадження за її позовом без нових звернень до суду, що може істотно ускладнити поновлення її законних прав та інтересів та порушить права осіб. які таке майно придбають.

Крім того, 21.12.2024 року представником позивача була сформована позовна заява та подана до суду.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно з вимогами частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.06.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого нею у позику ОСОБА_3 було передано грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США строком до 15.08.2017 року.

У строк, визначений договором, грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим ОСОБА_2 03.10.2019 звернулась до суду.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11.10.2019 було відкрито провадження по справі №759/18295/19.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року в задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 22.10.2024 по справі №759/18295/19 була частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2 , рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25.01.2024 скасовано, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість у розмірі 440 651,63 грн.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.12.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Сергія Бабенко, який діє в інтересах ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 22.10.2024 по справі №759/18295/19.

Для виконання судового рішення у примусовому порядку, Святошинським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист від 02.12.2024.

Постановою приватного виконавця Фесик М.О. від 09.12.2024 було відкрито виконавче провадження №76739721.

Також заявницею надано суду копію нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Грищенко С.Г. договору дарування будинку, укладеного 13.07.2018, згідно з яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок по АДРЕСА_1 ; копію нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Грищенко С.Г. договору дарування земельної ділянки, укладеного 13.07.2018, згідно з яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,3608 га по АДРЕСА_1 ;

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав №407175871 від 09.12.2024 підтверджується, що власником будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою є ОСОБА_1 .

Вказуючи на недійсність вказаних договорів дарування та наявність підстав вважати їх фраудаторними правочинами, тобто укладеними з метою уникнення задоволення вимог стягувача, ОСОБА_2 в особі свого представника Короля Д.В., просила суд вжити заходів забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на зазначене майно.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачем і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказане майно суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір щодо зазначеного нерухомого майна; заявник має намір подати позов щодо визнання договорів дарування вищезазначених об`єктів нерухомості недійсними та скасування державної реєстрації, та можливі ризики його відчуження до вирішення спору; заходи забезпечення позову у заявлений позивачем спосіб, а саме шляхом накладення арешту на вищевказані об`єкти нерухомого майна є достатніми та співмірними з майбутнім позовом.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову, однак їх одночасне застосування не відповідає вимогам закону.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції не мотивував у чому полягає необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом саме арешту вказаного майна.

Ураховуючи, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на користь позивача, які мають бути співмірними з негативними наслідками, що можуть настати від вжиття цих заходів, а також конкретні обставини зазначеної справи, колегія суддів вважає, що достатнім та ефективним способом забезпечення позову є заборона відчуження спірного нерухомого майна, а тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції щодо накладення арешту на спірне майно не відповідає вимогам закону.

Схожі висновки суду викладені у постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі №317/2155/21 (провадження №61-15398св21).

Колегія суддів вважає, що ефективним способомзабезпечення позову у даній справі є саме заборона вчиняти певні дії пов`язані з переходом права власності на спірне нерухоме майно (відчуження).

Доводи апеляційної скарги у частині відсутності необхідності вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції дійшов в цілому вірного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог.

Та обставина, що наразі ОСОБА_1 не вчинив відчуження спірного майна не свідчить про неможливість здійснення ним зазначених дій до розгляду справи по суті спору, який наразі перебуває на розгляді у суді першої інстанції.

Щодо аргументів апеляційної скарги в частині застосування строків позовної давності, то вказані доводи не є предметом оцінки судом при вирішенні питання щодо застосування заходів забезпечення позову.

Крім того в частині доводів апеляційної скарги щодо недостатньої суми застави, яку повинна внести ОСОБА_2 в рахунок зустрічного забезпечення, то колегія суддів також відхиляє зазначені доводи ОСОБА_1 , оскільки відповідно до вимог статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Колегія суддів, з огляду на предмет спору, не вбачає підстав вважати, що відповідачем будуть понесені збитки у разі відмови у задоволенні позову. Вже призначену районним судом суму в рахунок зустрічного забезпечення апеляційний суд залишає. Сама ОСОБА_2 у даній частині судове рішення не оскаржувала, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до частини 4 статі 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. або неправильне застосування норм матеріального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції при вирішення питання про забезпечення позову, неправильно застосував норми процесуального права в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни ухвали Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 грудня 2024 року шляхом заміни заходу забезпечення позову з накладення арешту на майно на заборону вчиняти певні дії щодо зазначеного нерухомого майна.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Сергія Сергійовича задовольнити частково.

Ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 грудня 2024 року змінити, застосувавши заходи забезпечення позову шляхом заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема набуття, зміни припинення речових прав на нерухоме майно (права власності, користування (оренди, найму тощо) обтяжень речових прав на нерухоме майно (іпотеки, заборони відчуження тощо), а саме щодо:

- житлового будинку, загальною площею (кв.м): 76, житловою площею (кв.м):39.3, літ. А-1, огорожа, 1, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 225;

-земельної ділянки площею (га): 0.3608, кадастровий номер::13:011:0033, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 22.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2025 року.

Судді: