ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1607/25 Справа № 213/3134/24 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Зубакової В.П., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Черняєвої С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №213/3134/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, зв`язаного з виконанням трудових обов`язків, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Попова В.В., -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПРАТ «ІНГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, зв`язаного з виконанням трудових обов`язків.

В обґрунтування позову посилався на те, що він протягом тривалого часу працював на підприємстві відповідача, внаслідок чого отримав хронічні професійні захворювання. Оглядом МСЕК йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 65% безстроково (50% - по радикулопатії, 15% - по сидеросилікозу) і визнано особою з інвалідністю третьої групи.

У зв`язку з ушкодженням здоров`я порушено його звичний спосіб життя, через постійний біль він позбавлений можливості реалізовувати свої звички і бажання, постійно іспитує тривогу за своє здоров`я та життя, що завдає йому моральних страждань.

Просив суд стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду у розмірі 400 000 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково - стягнуто з ПРАТ «ІНГЗК» на користь ОСОБА_1 300 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої втратою працездатності внаслідок професійного захворювання без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПРАТ «ІНГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 3 000 грн.

В апеляційній скарзі ПРАТ «ІНГЗК», посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

При цьому, скаржник посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, в якій зазначено, що відшкодування моральної шкоди, як вид відповідальності роботодавця за заподіяну працівникові моральну шкоду, передбачає наявність умов і підстав її настання, яких на практиці налічується чотири, а саме: вина роботодавця, факт порушення роботодавцем законних трудових прав особи, протиправність дій роботодавця та причинний зв`язок протиправної поведінки роботодавця і моральної шкоди, що настала. Разом з тим, у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.

Зазначає, що у даному випадку ПРАТ «ІНГЗК»не є підприємством, на якому виникло професійне захворювання, ступінь втрати працездатності позивача складає 65 %, третя група інвалідності позивача є робочою, в матеріалах справи відсутні докази знаходження позивача на обліку в лікувально-профілактичних закладах під час роботи на підприємстві відповідача та понесення ним витрат на лікування, відсутні висновки психолога щодо наявності моральних страждань, не доведений причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою моральною шкодою.

Судом першої інстанції залишено поза увагою ті обставини, що підприємство відповідача ПРАТ «ІНГЗК» не було останнім місцем роботи позивача, де були шкідливі фактори виробничого середовища та умови для виникнення професійного захворювання.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження встановлення перевищення показників умов праці саме на ПРАТ «ІНГЗК», як вони вплинули на позивача, докази того, що перші ознаки професійного захворювання у позивача з`явилися та були діагностовано під час його роботи на підприємстві відповідача.

Також вказує на помилковість рішення суду в частині заборони виконання відповідачем функцій податкового агента.

В своїй апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить рішення суду змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити її розмір з 300 000 грн. до 400 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, не навів мотивів, що свідчили би про безпідставність суми заявленого позивачем відшкодування. Хоча, у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч.3 ст.23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов у меншому розмірі порівняно з тим, який просив стягнути позивач, не відкинув жодні його аргументи про обставини, які свідчать про глибину його фізичного болю та страждань, не навів мотивів для такого визначення розміру відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму завищеною.

Відзиви на апеляційні скарги не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду, яке відбувалось в режимі відео конференції, представник відповідача ПРАТ «ІНГЗК» Ніколенко М.М. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 28.02.1990 по 01.06.1990, з 23.05.1991 по 04.08.2008 та з 19.10.2018 по 04.02.2019 працював на підприємстві відповідача водієм автомобіля та водієм автотранспортних засобів. Звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

В період часу з 06.02.2019 року по 29.03.2022 позивач працював слюсарем черговим та з ремонту устаткування Філії №2 ТОВ "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС". Звільнений за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію.

Медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 28 березня 2024 року №503 встановлена наявність у позивача хронічних професійних захворювань: 1. Радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 та шийна С6, С7, С8, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стан після дискектомії L4-L5 (2021р.), стійким больовим і м`язово-тонічними синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів (ПФ другого ступеня); 2. Сидеросилікоз першої стадії (t.t;1/1 em), ускладнений хронічним обструктивним захворювання легень першої стадії, група А Легенева недостатність першого-другого ступеня.

Стаж роботи позивача в умовах шкідливих і небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу складає 11 років 6 місяців та включає періоди роботи:

- ПРАТ «ІНГЗК» - 8 років 4 місяці;

- ТОВ "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" - 3 роки 1 місяць.

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 03 травня 2024 року проведено розслідування причин виникнення у ОСОБА_1 професійних захворювань.

Згідно з пунктом 17 Акту встановлено, що позивач, працюючи на ТОВ "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС", виконував роботи, що характеризувались впливом показників важкості праці та аерозолів переважно фіброгенної дії, які перевищували нормативні значення. Також зазнавав впливу аналогічних шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, працюючи на ПРАТ «ІНГЗК».

Особи, які порушили законодавства про охорону праці, комісією не встановлені, враховуючи термін роботи ОСОБА_1 в шкідливих умовах праці на різних підприємствах та неодноразову зміну керівників (п.20 Акту).

Згідно з довідкою МСЕК від 11 липня 2024 року позивачу при огляді встановлено ступінь втрати професійної працездатності 65% з 10 червня 2024 року безстроково та визначено третю групу інвалідності безстроково. Причиною інвалідності зазначено професійне захворювання.

Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці ОСОБА_1 , умови праці позивача відносились до класу «Шкідливі».

У 2023 та 2024 роках позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні з приводу отриманих професійних захворювань.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд враховував період роботи позивача понад 8 років в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, характер та тривалість отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, наявність третьої групи інвалідності, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації життя і свідчить про погіршення стану здоров`я, незворотність негативних наслідків профзахворювання і прийшов до висновку, що все це у своїй сукупності вказує на заподіяння позивачу моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду та розглянувши доводи апеляційної скарги виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.

Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Відповідно ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

З вказаним висновком узгоджується і правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах: від 05.12.2018 року у справі №210/5258/16-ц (провадження №14-463цс18), від 23.01.2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження №14-597цс18) та від 20.11.2019 року у справі №210/3177/17 (провадження №14-288цс19).

Посилання представника відповідача ПРАТ «ІНГЗК» в апеляційній скарзі на те, що підприємство відповідача ПРАТ «ІНГЗК» не було останнім місцем роботи позивача, де були шкідливі фактори виробничого середовища та умови для виникнення професійного захворювання, а також відсутні докази на підтвердження встановлення перевищення показників умов праці саме на ПРАТ "ІНГЗК", колегією суддів відхиляються, оскільки, згідно п.17 Акту позивач, працюючи на ТОВ "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС", виконував роботи, що характеризувались впливом показників важкості праці та аерозолів переважно фіброгенної дії, які перевищували нормативні значення. Також зазнавав впливу аналогічних шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, працюючи на ПРАТ «ІНГЗК». Причиною інвалідності зазначено професійне захворювання.

Отже, роботодавці ТОВ "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" та ПРАТ "ІНГЗК" під час роботи позивача, допустили перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці».

З урахуванням викладеного та беручи до уваги конкретні обставини по справі, враховуючи визначений позивачем загальний розмір компенсації моральних страждань в 400000 грн., тривалості роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПРАТ «ІНГЗК», застосовуючи принцип пропорційності заподіяння шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Суд, зокрема, враховував періоди роботи позивача на обох підприємствах: 8 років 4 місяці на ПРАТ «ІНГЗК»та 3 роки 1 місяць на ТОВ "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС", характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, що позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, встановлено третю групу інвалідності безстроково, і виходячи з цих обставин, визначив розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ПРАТ «ІНГЗК» в розмірі 300 000 гривень.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, на момент розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції, позивачем не подано позову про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, з іншого підприємства.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є заниженим, підлягають відхиленню, оскільки, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд першої інстанції в повній мірі врахував роз`яснення, наведені у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає стягнення відшкодування у розмірі 300 000 грн. є відповідною сатисфакцією за завдану позивачеві моральну шкоду.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача ПРАТ «ІНГЗК» про те, що відповідач не повинен утримувати та перераховувати до бюджету суму податку саме з доходу, що сплачується позивачу, то вони колегією суддів відхиляються з наступних підстав.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 та зазначено про те, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже, вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 рокунемає, оскільки, воно відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 19.02.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв