Провадження № 22-ц/812/172/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 лютого 2025 року м. Миколаїв

справа № 490/14839/14

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену 13 листопада 2024 року суддею Гуденко О.А., у приміщенні цього ж суду, (дата складання повного тексту ухвали не зазначена), у цивільній справі за позовом

Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

05 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2015 року у цивільній справі №490/14839/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

Заявник зазначав, що не знав про ухвалення щодо нього заочного рішення та довідався про нього тільки 04 вересня 2024 року коли ознайомився з матеріалами справи в суді.

ОСОБА_1 посилався на те, що справа призначалася до розгляду судом першої інстанції двічі: на 15 год 30 хв 28 січня 2015 року та на 12 год 12 лютого 2015 року. Проте, у матеріалах справи відсутні докази його належного повідомлення про ці судові засідання, оскільки відсутні повідомлення про вручення поштових відправлень.

У запереченнях на заяву представник стягувача - адвокат Гофман О.Є проти задоволення заяви заперечувала, посилаючись на те, що рішення суду постановлене понад 9 років тому, вперше було пред`явлене до примусового виконання у 2015 році, вдруге у 2016 році. З 2018 року по теперішній час виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, постановою державного виконавця від 24.05.2021 року накладено арешт на кошти боржника. 25.05.2023 року ОСОБА_1 звертався до відділу ДВС з заявою про зняття арешту з банківського рахунку, який є рахунком для зарахування заробітної плати.

Наведене свідчить про обізнаність боржника про наявність заочного рішення, принаймні з 25.05.2023 року.

Крім цього рішення суду частково виконано, а саме - 14.06.2024 року з ОСОБА_1 стягнуто 15 094,20 грн шляхом звернення стягнення на заробітну плату. З наведеного вбачається, що боржник, посилаючись на судову практику, яка сформувалась з питань кредитних відносин лише у 2018 році, намагається скасувати судове рішення, ухвалене судом у 2015 році, про наявність якого достеменно був обізнаний принаймні з травня 2023 року, та яке частково виконано у червні 2024 році, однак звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення лише у вересні 2024 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, та заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.09.2015 року у справі №490/14839/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована відсутністю у ОСОБА_1 об`єктивних непереборних труднощів для подання заяви про перегляд заочного рішення в строки, визначені частиною другою статті 284 ЦПК України з дня ознайомлення щонайменше з резолютивною частиною заочного рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що його звернення у травні 2023 року до ВДВС з заявою про зняття арешту з банківського рахунку та наявність з цього часу можливості ознайомитись з судовим рішенням, не перекладає на нього відповідальності за неналежне його повідомлення судом про слухання справи та ухвалення судового рішення. Неналежне виконання судом обов`язку щодо вручення стороні судового рішення не може бути підставою для застосування до особи, яка самостійно не отримала таке рішення, негативних процесуальних наслідків. Тільки з моменту ознайомлення з матеріалами справи ОСОБА_1 міг належним чином обґрунтувати заяву про перегляд заочного рішення.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу представник стягувача АТ «Ощадбанк» О.Гофман просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги могли б бути підставою для перегляду заочного рішення за умови дотримання відповідачем або поновлення судом строку подання такої заяви. Однак ОСОБА_1 , звертаючись з заявою про поновлення строку жодним чином не обґрунтував підстави для його поновлення.

2.Мотивувальна частина

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника стягувача О.Гофман, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що з 24.05.2023 року ОСОБА_1 було достеменно відомо про виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового рішення.

Довіреність на представлення його інтересів у суді з адвокатом Лазаренком Р.М. ОСОБА_1 уклав тільки 27.08.2024 року.

Заяву про ознайомлення з матеріалами справи адвокат Лазаренко Р.М. подав до суду першої інстанції тільки 29.08.2024 року, а ознайомився з матеріалами справи 04.09.2024 року.

Позиція апеляційного суду

За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.

Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк - це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Отже, запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.

У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи "Рябих проти Росії", пункти 51, 52, "Брумареску проти Румунії", пункт 61).

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Законодавець встановив темпоральні обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення.

Водночас норми ЦПК України не визначають спеціального механізму процесуального реагування суду на пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо заявник не подав клопотання про поновлення пропущеного строку або якщо причини, зазначені ним у відповідному клопотанні, визнані судом неповажними.

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у статті 126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку.

Окремо ЦПК України встановлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу. Отже, перевірка судом дотримання процесуальних строків при поданні процесуальних звернень учасниками процесу відбувається ex officio.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2024 року у справі №756/11081/20 зауважила, що зміст статей 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що у цих нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у статтях 126, 127 цього Кодексу.

Так, прийнявши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення, суд невідкладно надсилає її копію та копії доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи. Одночасно суд повідомляє учасникам справи про дату, час і місце розгляду заяви (частина перша статті 286 ЦПК України). У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд згідно із частиною третьою статті 287 ЦПК України може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Тлумачення статей 286, 287 ЦПК України в сукупності із частиною першою статті 288 ЦПК України дає підстави для висновку, що в разі, коли відповідач не довів наявність поважних причин неявки в судове засідання та неподання відзиву, а також не подав доказів по суті справи, суд залишає заяву про перегляд заочного рішення без задоволення. Для застосування повноважень, передбачених у частині третій статті 287 ЦПК України, суд звертає увагу, по-перше, на подання доказів по суті справи, які потенційно можуть змінити висновки по суті спору, викладені в заочному рішенні, та, по-друге, звертає увагу на існування і доведеність поважних причин, через які відповідач не зміг з`явитися на судове засідання, а також подати відзив, у зв`язку із чим і було ухвалене заочне рішення.

Це означає, що до підстав залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення не відноситься питання оцінки причин пропуску строку на подання такої заяви.

Передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не мають відношення до вирішення питання щодо наслідків пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

На користь такого висновку свідчить і те, що як вимоги до форми та змісту заяви про перегляд заочного рішення (стаття 285 ЦПК України), так і строк звернення до суду з такою заявою (стаття 284 ЦПК України) наведені законодавцем перед врегулюванням ним дій суду після прийняття заяви про перегляд заочного рішення, які визначені у статті 286 ЦПК України та наступних статтях.

Тобто суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.

Тому правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень місцевого суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.

Водночас відсутність у главі 11 "Заочний розгляд справи" розділу III "Позовне провадження" ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.

Можливість застосування статті 126 ЦПК України до процедури заочного розгляду справи не суперечить і частині другій статті 281 цього Кодексу, за змістом якої розгляд справи і ухвалення рішення проводиться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 "Процесуальні строки" розділу І "Загальні положення" ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.

Так само мають бути застосовані й загальні положення ЦПК України щодо подання та розгляду клопотань про поновлення процесуальних строків, якщо відповідною главою, присвяченою заочному розгляду, це питання прямо не врегульовано. Отже, якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а саме статтю 127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

З урахуванням мотивів, викладених у постанові від 12 червня 2024

року, Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), навела такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу: - передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення; - оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

У справі, яка переглядається, підставою для поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2015 року заявник ОСОБА_1 зазначає те, що він не отримував судових повісток та не знав про розгляд справи та про ухвалення щодо нього судового рішення.

Однак таке твердження спростовується наданими представником стягувача доказами обізнаності ОСОБА_1 про наявність судового рішення, принаймні з 25 травня 2023 року коли він звертався до державного виконавця, на виконанні якого знаходився виконавчий лист за цим судовим рішенням, з заявою про зняття арешту з банківського рахунку, який є рахунком для зарахування заробітної плати.

Крім цього судове рішення періодично перебувало на виконанні з 2015 року та 14 червня 2024 року було частково виконано - з ОСОБА_1 стягнуто 15 094,20 грн шляхом звернення стягнення на заробітну плату.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що ухвала суду першої інстанції про залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення була постановлена судом з порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ЦПК України щодо повідомлення відповідача про слухання справи та про обов`язок суду вручити йому ухвалене рішення, колегія суддів оцінює критично, оскільки ці доводи могли б бути підставою для скасування заочного рішення у разі, якщо б судом були визнані поважними причини пропуску строку подання заяви про перегляд заочного рішення.

Однак, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 знав про існування заочного рішення принаймні з 25 травня 2023 року, при цьому договір про надання правничої допомоги уклав з адвокатом тільки 27 серпня 2024 року, а заяву про перегляд заочного рішення подав тільки 05 вересня 2024 року, при цьому заявником не надано доказів існування у нього об`єктивних непереборних труднощів для подання заяво про перегляд заочного рішення, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 21 лютого 2025 року