АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 року

м. Чернівці

справа № 727/5247/24

провадження № 22-ц/822/153/25; № 22-ц/822/187/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Скулеба А. І.

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС»

відповідач ОСОБА_1

апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Шоломіцький Іван Валентинович , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 грудня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 січня 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Чебан В. М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (далі - ТОВ «ФК «ЕЙС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 .

Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 у сумі 35 750 гривень, з яких: 10 500 гривень - тіло кредиту; 25 250 гривень - проценти за користування кредитом.

Позов обґрунтований тим, що 28 квітня 2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00-7717011. Вказаний договір укладено в електронній формі.

Перед тим як погоджувати заявку на кредитування ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» перевірило особисті дані відповідачки, а також зазначену нею в договорі платіжну картку.

Кредитний договір між сторонами не був би укладений без отримання відповідачкою листа на адресу її електронної пошти та відповідного смс-повідомлення, а також без здійснення входу на сайт ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» (https://kachay.com.ua/) за допомогою логіна і паролю особистого кабінету клієнта, а тому укладення спірного кредитного договору відповідало внутрішній волі ОСОБА_1 .

Сторонами в передбаченому законом порядку було узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідачки на укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Зазначає, що 28 квітня 2023 року, на виконання умов вищевказаного кредитного договору, ТОВ «ФК «СУЧАСНІ РОЗРАХУНКОВІ СИСТЕМИ», яке діяло в якості посередника, перерахувало кошти у сумі 10000 гривень на картковий рахунок, зазначений ОСОБА_1 у заявці на кредит.

28 листопада 2023 року ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали договір факторингу № 28112023, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЕЙС» набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до ряду осіб, в тому числі і до відповідачки ОСОБА_1 на загальну суму 35 750 гривень.

Всупереч умовам вищезазначеного кредитного договору, відповідачка не виконала свого зобов`язання та заборгованість не погасила ні перед первісним кредитором - ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ», ні перед позивачем - ТОВ «ФК «ЕЙС».

Вказує, що після переходу права вимоги ТОВ «ФК «ЕЙС» будь-яких нарахувань за кредитним договором не здійснювало.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 грудня 2024 року позов ТОВ «ФК «ЕЙС» до ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 у сумі 35 750 гривень, з яких 10 500 гривень - тіло кредиту; 25 250 - проценти за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» судовий збір в розмірі 2 422 гривні 40 копійок.

Рішення суду мотивоване тим, що кредитний договір від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 укладений в електронній формі, оскільки відповідачка добровільно, керуючись своїм внутрішнім волевиявленням, підписала вищезазначений кредитний договір, а також інші документи, що є додатками до вказаного договору, шляхом накладення свого електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

З наданих сторонами та безпосередньо досліджених доказів, зокрема: повідомлення ТОВ «ФК «СУЧАСНІ РОЗРАХУНКОВІ СИСТЕМИ» від 14 грудня 2023 року та виписки АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку відповідачки за період з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року, установлено, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти за договором у сумі 10 000 гривень, тобто кредитодавець ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» належним чином виконало свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором.

Відповідачка порушила умови кредитного договору від 28 квітня 2023 року

№ 00-7717011, у зв`язку з чим сума заборгованості за договором становить 35 750 гривень, з яких: 10 500 гривень - тіло кредиту; 25 250 гривень - проценти за користування кредитом, що підтверджено належними та допустимими доказами.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що до позивача ТОВ «ФК «ЕЙС», в передбаченому законом порядку, перейшло право вимоги первісного кредитора - ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» до відповідачки ОСОБА_1 , а тому позивач має право на звернення до суду із зазначеним позовом.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 січня 2025 року заяву представника ТОВ «ФК «ЕЙС» Тараненка А. І. про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 гривень.

Додаткове рішення суду мотивоване тим, що враховуючи фактичні обставин справи, виходячи із принципу розумності і справедливості, суд вважає необхідною та доведеною компенсацію судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі в сумі 3 000 гривень, оскільки саме такий розмір судових витрат, на переконання суду, є доведеним та документально обґрунтованим і відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить:

- рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «ЕЙС» відмовити;

- додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким заяву ТОВ «ФК «ЕЙС» про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційні скарги

Апелянтка посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення від 10 грудня 2024 року з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції визнав встановленим факт укладення спірного договору кредитної лінії №00-7717011 за відсутності належних та допустимих доказів його укладення. Висновки суду базуються на припущеннях, що є неприпустимим.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що сторона відповідача неодноразово звертала увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні докази застосування (введення, відправлення, тощо) відповідачем одноразового ідентифікатора з алфавітно-цифровою послідовністю 6599F як прийняття та погодження з умовами договору (акцепт), а також відсутні докази існування будь-яких інформаційно-телекомунікаційних систем за допомогою яких міг укладатися спірний кредитний договір.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту надання відповідачці грошових коштів (кредиту) за спірним договором кредитної лінії від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 та факту користування ними.

Повідомлення ТОВ «ФК «СУЧАСНІ РОЗРАХУНКОВІ СИСТЕМИ» від 14 грудня 2023 року є неналежним та недопустимим доказом, а позивачем не надано договору про надання платіжних послуг, платіжної інструкції та відомостей про виконання платіжної операції.

Стверджує, що відповідачці ні від ТОВ «ФК «СУЧАСНІ РОЗРАХУНКОВІ СИСТЕМИ», ні від ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» не надходило жодних грошових коштів за договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011.

Вказує, що судом першої інстанції було грубо порушено норми процесуального права щодо витребування доказів, які містять банківську таємницю, оскільки відповідно до пункту 11 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Отже, інформація, яка надійшла 22 липня 2024 року на адресу суду від АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» є банківською таємницею, доступ до якої визначається спеціальним порядком, передбаченим статтями 347-350 ЦПК України, а отже є недопустимим доказом.

Також суд першої інстанції належним чином не перевірив наявність у позивача права вимоги за вищевказаним договором.

Розрахунок заборгованості, на який посилався позивач фактично є документом, що складений первісним кредитором, в якому останній стверджує про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором у певній сумі, проте за відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, такий розрахунок не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення від 03 січня 2025 року посилається на те, що вказане додаткове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Вказує на те, що докази понесення позивачем судових витрат не повинні були братися судом до уваги, оскільки їх копії заздалегідь не були надіслані відповідачці та матеріали справи не містять доказів їх надсилання.

Оскільки позивачем порушено порядок подання доказів до суду, такі докази вважаються не поданими, а у справі відсутні належні та допустимі докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що зумовлює відсутність підстав для відшкодування цих витрат відповідачкою.

Отже, заяву позивача про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції повинен був залишити без розгляду, оскільки підстави для розподілу витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Узагальнені доводи інших учасників справи

ТОВ «ФК «ЕЙС» в відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 10 грудня 2024 року просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Посилається на те, що судом першої інстанції правильно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а висновки суду підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах закону.

Вказує на правильність висновків суду першої інстанції про укладеність договору та підтвердження належними та допустимими доказами факту перерахунку відповідачці кредитних коштів.

ТОВ «ФК «ЕЙС» у відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції від 03 січня 2024 року просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вказане додаткове рішення суду без змін.

Вказує на те, що в матеріалах справи міститься клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, в якому представник відповідачки посилається на відповідні докази понесення витрат на правничу допомогу, отже був ознайомлений з ними.

В зв`яку з чим є безпідставними доводи апеляційної скарги про неможливість ознайомлення з такими доказами через їх ненадсилання відповідачці.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

28 квітня 2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00-7717011 на умовах повернення кредиту в кінці його строку, за яким відповідачка отримала кредит в розмірі 10 000 гривень строком на 120 днів до 25 серпня 2023 року (включно) зі сплатою процентів за користування кредитом (том, а. с. 11-13).

Згідно з пунктом 1.4 договору тип процентної ставки - фіксований. За змістом пунктів 1.4.1, 1.4.2 договору стандартна процентна ставка становить 2,5% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, знижена процентна ставка - 1%.

Відповідно до пункту 2.2 договору кредит у сумі 10 500 гривень підлягає перерахунку на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_1 .

Згідно з пунктом 2.2.1 договору за надання кредиту позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю комісію у розмірі 500 гривень. Позичальник доручає кредитодавцю утримати розмір зазначеної комісії із суми кредиту, що підлягає перерахунку позичальнику згідно з договором. Тобто, позичальнику перераховується сума кредиту 10 000 гривень за вирахуванням суми комісії, сплаченої за надання кредиту.

Кредитний договір від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 підписано сторонами в електронній формі, зокрема ОСОБА_1 - одноразовим ідентифікатором 6599F (а. с. 16). Паспорт споживчого кредиту (том 1, а. с. 9-10) та графік платежів (том 1, а. с. 14) також підписані відповідачкою одноразовими ідентифікаторами.

Факт перерахування 28 квітня 2023 року грошових коштів ОСОБА_1 підтверджено ТОВ «ФК «СУЧАСНІ РОЗРАХУНКОВІ СИСТЕМИ», яке надає послуги з переказу коштів без відкриття рахунків, повідомленням від 14 грудня 2023 року про переказ на картку № НОМЕР_1 грошових коштів в сумі 10 000 гривень, транзакція № (том 1, а. с. 31-32).

З відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 10 липня 2024 року, наданої на виконання ухвали суду від 03 липня 2024 року, вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 , на яку 28 квітня 2023 року здійснено переказ коштів на суму 10 000 гривень (том 1, а. с. 122).

З виписки по рахунку ОСОБА_1 відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується зарахування 28 квітня 2023 року грошового переказу у сумі 10 000 гривень на картку № НОМЕР_2 (том 1, а. с. 123).

Згідно з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 складає 35 750 гривень, з яких: 10 500 гривень - тіло кредиту; 25 250 гривень - проценти за користування кредитом (том 1, а. с. 34).

28 листопада 2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 28112023, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, ТОВ «ФК «ЕЙС» (фактор) зобов`язується передати (сплатити) ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» (клієнту) суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові право вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги (том 1, а. с. 38-40).

Згідно з актом приймання-передачі до договору факторингу від 28 листопада 2023 року № 28112023 ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «ФК «ЕЙС» склали цей акт про те, що згідно з вимогами пункту 4.2 договору факторингу, клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників клієнта від 28 листопада 2023 року, що складений за формою згідно із додатком № 1 до договору та документи підтверджуючі право клієнта (том 1, а. с. 41).

Відповідно до витягу з реєстру боржників за кредитними договорами, укладеними між боржниками та ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ», до договору факторингу від 28 листопада 2023 року № 28112023, до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 (том 1, а. с. 35-36).

Згідно з довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 16 липня 2024 року фінансовим номером телефону ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» є НОМЕР_3 (том 1, а. с. 128).

З відповіді ПрАТ «ВФ Україна» від 25 вересня 2024 року, наданої на виконання ухвали суду від 09 вересня 2024 року, вбачається, що абонентський номер НОМЕР_4 обслуговувався знеособлено (анонімно) на умовах передплаченого зв`язку ПрАТ «ВФ Україна», тому визначити абонента в користуванні якого знаходився вказаний телефонний номер немає можливості (том 1, а. с. 164).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.

Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.

Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.

Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.

Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Щодо укладення кредитного договору від 28 квітня 2023 року

№ 00-7717011 в електронному вигляді

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII)

Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, встановлено, що:

- кредитний договір від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ОСОБА_1 підписано останньою одноразовим ідентифікатором 6599F, який було надіслано на номер відповідачки НОМЕР_4 ;

- у договорі зазначені всі дані про особу ОСОБА_1 необхідні для її ідентифікації: реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, офіційно зареєстроване місце проживання, номер мобільного телефону.

Відповідачка через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, після чого позикодавець надіслав за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону НОМЕР_4 (міститься в реквізитах договору) одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідачка використала для підтвердження підписання кредитного договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги про неукладеність кредитного договору та неознайомлення відповідачки з його умовами, оскільки без здійснення вказаних дій останньою кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону № 675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведених у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066 св 23).

Також відповідачкою не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення.

Наявна в матеріалах справи відповідь ПрАТ «ВФ Україна» про те, що абонентський номер НОМЕР_4 обслуговувався знеособлено (анонімно), в зв`язку з чим неможливо визначити абонента в користуванні якого знаходився вказаний телефонний номер, не є беззаперечним доказом укладення кредитного договору іншою особою, оскільки ідентифікація позичальниці відбулась не лише за допомогою вказівки телефонного номеру, а ведення позичальницею її персональних даних, зокрема реєстраційного номера облікової картки платника податків, паспортних даних, номера банківської картки.

Окрім цього, за встановленої судами обставини зарахування коштів у сумі 10 000 гривень 28 квітня 2023 року на належний ОСОБА_1 картковий рахунок, тобто у день укладення кредитного договору, та в подальшому поповнення з нього 29 квітня 2023 року телефонного рахунку за номером НОМЕР_4 , вказаним в кредитному договорі, посилання відповідачки на відсутність її згоди та дій, спрямованих на укладення договору, не є переконливими.

Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів

Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Як вбачається з умов кредитного договору від 28 квітня 2023 року

№ 00-7717011, зокрема пунктів 1.1, 2.2 договору, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити банківської картки, вказаної клієнтом, і останній несе повну відповідальність за правильність вказаних ним у договорі реквізитів.

Як вбачається із пункту 2.2 договору відповідачкою зазначено наступний номер електронного платіжного засобу (банківської картки) № НОМЕР_1 .

Як встановлено судом, факт перерахування грошових коштів ОСОБА_1 підтверджено повідомленням ТОВ «ФК «СУЧАСНІ РОЗРАХУНКОВІ СИСТЕМИ» від 14 грудня 2023 року про переказ на картку № НОМЕР_1 грошових коштів в сумі 10 000 гривень, транзакція № .

Заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідачка будучи обізнаною про підписання кредитного договору, графіка погашення кредиту та сплати відсотків, не вчиняла дії щодо захисту, на її думку, порушених прав на отримання кредитних коштів за вказаним договором.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24).

Відповідачкою не спростовано, що банківська картка з відповідним номером, яка вказана нею в договорі, їй не належить.

Окрім цього, з відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 10 липня 2024 року, наданої на виконання ухвали суду від 03 липня 2024 року, вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 , на яку 28 квітня 2023 року здійснено переказ коштів на суму 10 000 гривень, що також підтверджується випискою по рахунку клієнта.

Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 10 постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113, перебачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі НОМЕР_5 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).

Тобто, зазначення повного номеру платіжної картки відповідачки в кредитному договорі є неможливим.

За встановленої судом обставини перерахування на банківську картку відповідачки 28 квітня 2023 року коштів на суму 10 000 гривень, та водночас заперечення факту надання їй кредитних коштів є суперечливими.

У такий спосіб відповідачка намагається уникнути належного виконання зобов`язання.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність факту переказу (надання) кредитних коштів відповідачці та відхиляє аргументи апеляційної скарги про недоведеність факту перерахування кредитних коштів.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та врахування наданої АТ КБ «ПриватБанк» інформації як доказу, що одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За змістом частин першої, третьої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається банками за рішенням суду.

Процедура витребування доказів, передбачена статтею 84 ЦПК України, не містить порядку доступу заявників до банківської таємниці, а лише надає одній із сторін судового процесу право витребувати доказ у разі неможливості їх отримання. Проте, виходячи з приписів Закону України «Про банки і банківську діяльність» і Правил збереження, захисту, використання і розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267, інформація відносно юридичних і фізичних осіб, що містить банківську таємницю, розкривається банками, у тому числі і за рішенням суду. Тобто у вказаних нормативно-правових актах законодавцем чітко не обкреслений порядок надання доступу до таємниці, що охороняється законом, а лише визначені основи її розкриття банком.

Помилковим є посилання відповідачки на порядок розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб, визначений главою 12 розділу IV ЦПК України.

Розділ IV ЦПК України присвячений розгляду справ у порядку окремого провадження.

За змістом частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Проте, між сторонами наявний спір про право, що унеможливлює звернення позивача із заявою до суду про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю у порядку глави 12 розділу IV ЦПК України.

Відповідачка помилково ототожнює витребування судом доказів у порядку статті 84 ЦПК України та розгляд судом справ про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб у порядку окремого провадження.

Щодо розміру заборгованості за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, зробила такі висновки:

- припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91 постанови);

- вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає (пункт 92 постанови);

- якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України (пункт 100 постанови);

- у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 103 постанови);

Відповідно до умов договору, сторони погодили, що стандартна процентна ставка складає 2,5% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, і застосовується у межах строку кредитування, зазначеного в пункті 1.3. цього договору, починаючи з 21 дня користування кредитом(за виключенням строку кредитування, коли позичальник має право на використання зниженої процентної ставки (пункт 1.4.2 договору).

Знижена процентна ставка становить 1% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, і надається позичальнику в якості заохочення та діє виключно за умови сплати процентів не пізніше рекомендованої дати оплати, визначеної в пункті 1.3.1 договору. Знижена процентна ставка застосовується виключно в межах строку надання кредиту зазначеного в пункті 1.3 цього договору, але не більше 20 днів користування кредитом, тобто з 1 по 20 день включно (пункт 1.4.1 договору).

З наданого ТОВ «ФК «ЕЙС» розрахунку заборгованості слідує, що відповідачка 18 травня 2023 року у встановленому пунктами 1.3.1, 1.4.1 договору порядку та строки сплатила проценти за користування кредитом з урахуванням зниженої процентної ставки у сумі 2 000 гривень (10 000,00 (тіло кредиту) х 1% 20 днів).

Також з вказаного розрахунку вбачається, що загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором становить 35 750 гривень, з яких 10 500 гривень - тіло кредиту; 25 250 гривень - проценти за користування кредитом.

Колегія суддів частково не погоджується з таким розрахунком, виходячи з наступного.

Як зазначалось вище за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до умов договору позичальнику перераховується сума кредиту 10 000 гривень за вирахуванням комісії, сплаченої за надання кредиту.

За встановлених судами обставин справи саме така сума перерахована відповідачці на її картковий рахунок.

Окрім цього, як вбачається із розрахунку заборгованості складеного кредитодавцем, саме із такої суми кредиту (10 000 гривень) останній виходив при нарахуванні процентів за користування кредитом.

Також виходячи із погодженого сторонами розміру кредиту та строку кредитування, визначеної пунктом 1.4.2 договору розміру процентної ставки після 20 дня користування кредитом та сплату відповідачкою процентів за користування кредитом за пільговою процентною ставкою протягом перших двадцяти днів строку кредитування, за період з 18 травня 2023 року по 25 серпня 2023 року (100 днів) підлягали нарахуванню проценти у сумі 25 000 гривень (10 000 х 2,5% х 100 днів).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011, яка підлягає стягненню на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» становить 35 000 гривень, з яких: 10 000 гривень - тіло кредиту; 25 000 гривень - проценти за користування кредитом.

На вказане вище суд першої інстанції уваги не звернув, в звязку чим прийшов до частково помилкового висновку про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором у сумі 35 750 гривень.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про недоведеність ТОВ «ФК «ЕЙС» переходу до нього права вимоги за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1082 ЦК України зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

З урахуванням обставин справи, що переглядається 28 листопада 2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 28112023, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, ТОВ «ФК «ЕЙС» (фактор) зобов`язується передати (сплатити) ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» (клієнту) суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові право вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги.

Згідно з актом приймання-передачі до договору факторингу від 28 листопада 2023 року № 28112023 ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «ФК «ЕЙС» клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників клієнта від 28 листопада 2023 року, що складений за формою згідно із додатком № 1 до договору та документи підтверджуючі право клієнта.

Відповідно до витягу з реєстру боржників за кредитними договорами, укладеними між боржниками та ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ», до договору факторингу від 28 листопада 2023 року № 28112023, до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011.

Також в матеріалах справи наявні докази направлення ОСОБА_1 вимоги ТОВ «ФК «ЕЙС» про погашення заборгованості за договором в зв`язку з переходом до товариства права вимоги (том 1, а. с. 37, 41).

Відтак доводи відповідачки про те, що в матеріалах справи відсутні докази переходу прав вимоги саме до неї, є необґрунтованими та безпідставними.

Також колегія суддів враховує, що договір факторингу не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована.

Встановивши, що надані позивачем докази підтверджують дійсне волевиявлення сторін на реальне настання правових наслідків, а саме на передачу прав вимоги за кредитним договором від 28 квітня 2023 року

№ 00-7717011, а також врахувавши відсутність доказів, які підтверджують недійсність договору факторингу та з огляду на невстановлення обставин, які зумовлюють нікчемність цього договору, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про те, що ТОВ «ФК «ЕЙС» доведено належними та допустимими доказами факт переходу до нього права вимоги до боржника ОСОБА_1 (позичальника).

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 серпня 2023 року у справі № 2-634/2011 (провадження № 61-5859св23).

Щодо оскарження додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 січня 2025 року

Згідно з частинами першою, другою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 134 ЦПК України встановлено правило, за яким разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Верховний Суд у постанові від 05 червня 2024 року в справі № 372/1561/23 вказав на те, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Указані висновки узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до частини першої статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно з частинами першою, третьою статті 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

За приписами пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, § 268).

У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) міститься висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

У справі, що переглядається з доданих до позовної заяви доказів судами встановлено, що 03 квітня 2024 року між ТОВ «ФК «ЕЙС» та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» укладено договір про надання правничої допомоги № 03/04/24, додатком до якого є протокол погодження вартості послуг від 03 квітня 2024 року (том 1, а. с. 43-44).

20 травня 2024 року між ТОВ «ФК «ЕЙС» та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» було укладено додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги № 02/030424, додатком до якого є протокол погодження вартості послуг (том 1, а. с. 49-50).

Згідно з наданим представником Тараненком А. І. , яким надавалась правнича допомога, актом прийому-передачі наданих послуг від 20 травня 2024 року (том 1, а. с. 42), вбачається, що Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» було надано ряд послуг з правничої допомоги та відповідно витрачено час, зокрема: складено позовну заяву ТОВ «ФК «ЕЙС» до боржника ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 (2 години) - 3 000 гривень; вивчено матеріали справи про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 (1 година) - 500 гривень; надано усну консультацію стосовно складання позовної заяви ТОВ «ФК «ЕЙС» до боржника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 (1 година) - 500 гривень; підготовлено адвокатський запит про зарахування/перерахування коштів на картковий рахунок боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 (1 година) - 500 гривень; підготовлено клопотання про витребування інформації щодо перерахування/зарахування коштів на картковий рахунок боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 (1 година) - 500 гривень. Загалом вартість послуг становить 5 000 гривень.

Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що необхідний фактичний обсяг правової допомоги є меншим, ніж зазначено у вищевказаному акті прийому-передачі наданих послуг від 20 травня 2024 року, у зв`язку з тим, що вказані витрати, не відповідають фактично понесеним витратам на правничу допомогу та суперечать критерію розумності та справедливості їхнього розміру, і підлягає зменшенню до 3 000 гривень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.

За результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції по суті спору, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову ТОВ «ФК «ЕЙС» та стягнення з відповідачки остаточного розміру заборгованості за кредитним договором у сумі 35 000 гривень, тобто позов задоволено на 97,9%. Отже, пропорційне відшкодування витрат на професійну правничу допомогу становить 2 937 гривень.

Відповідно додаткове рішення суду першої інстанції від 03 січня 2025 року підлягає зміні шляхом зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, надану в суді першої інстанції з 3 000 гривень до 2 937 гривень.

Зазначене узгоджується із позицією Великої Палати Верховного суду, наведеною у постанові від 05 червня 2024 року у справі 910/14524/22 (пункти 191-194 постанови).

Надаючи оцінку обставині надсилання відповідачці позовної заяви, до якої долучено докази витрат на правничу допомогу у суді першої ТОВ «ДІРЕКТ ТЕХНОЛОДЖІ», тобто особою відмінною від позивача, колегія суддів виходить із наступного.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 вказала на те, що у процедурі розгляду заяви сторони про розподіл судових витрат суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони.

Відповідно до висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 916/192/22, з огляду на те, що склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягають доведенню, то у разі ненадсилання копій відповідних доказів іншій стороні фактично матиме наслідком порушення принципу змагальності та неможливості іншим учасникам судового розгляду бути ознайомленим із їхнім змістом.

Вказані обставини, у свою чергу, позбавляють можливості іншу сторону надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку.

Також Верховний Суд у постанові 06 липня 2022 року у справі № 546/338/20 як на підставу для відмови у прийнятті доказів та стягнення на їх підставі витрат на професійну правничу допомогу вказав на те, що у матеріалах справи відсутні докази направлення іншим учасникам справи відповідних доказів, як і відсутні докази ознайомлення з ними позивачки в інший спосіб.

За обставин цієї справи, надсилання копій доказів про понесення ТОВ «ФК «ЕЙС» судових витрат відповідачці надавало можливість позивачці та її представнику ознайомитися з ними та надати суду свої заперечення щодо задоволення заяви про розподіл судових витрат. Окрім цього, позовна заява ТОВ «ФК «ЕЙС» з долученими до неї додатками подана через систему «Електронний суд», а тому представник відповідачки - адвокат Шоломіцький І. В., у якого наявний електронний кабінет в системі «Електронний суд», міг безперешкодно ознайомитися із вказаними документами.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи позивачкою та її представником Шоломіцьким І. В. подавалися клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (том 1, а. с. 65, 67, 69) та в подальшому заяви по суті спору, зокрема відзив на позовну заяву, що було неможливим без ознайомлення з додатками до позовної заяви (том 1, а. с. 77-79).

В звязку з цим, колегією суддів відхиляються доводи про те, що заяву ТОВ «ФК «ЕЙС» про ухвалення додаткового рішення слід залишити без розгляду, оскільки позивач порушив процесуальний обов`язок щодо надсилання відповідачці доказів витрат на професійну правничу допомогу.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 10 грудня 2024 року частково ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому слід змінити мотивувальну частину рішення відповідно до змісту цієї постанови.

Також підлягає зміні резолютивна частина рішення суду з викладенням її в наступній редакції:

«Позов ТОВ «ФК «ЕЙС» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 у сумі 35 000 гривень, з яких: 10 000 гривень - тіло кредиту; 25 000 гривень - проценти за користування кредитом».

В зв`язку зі зміною рішення суду від 10 грудня 2024 року та частковим задоволенням позову підлягає зміні додаткове рішення суду першої інстанції від 03 січня 2025 року, шляхом зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, з 3 000 гривень до 2 937 гривень.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI) встановлено судовий збір за подання до суду:

- позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 3674-VI при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позивачем заявлено вимогу майнового характеру на суму 35 750 гривень. 1,5% від ціни позову складає 536 гривень 25 копійок (35 750,00 х 1,5%).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2024 року - 3 028 гривень.

За подання позовної заяви, з урахуванням її подачі через систему «Електронний суд», підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2 422 гривні 40 копійок (3 028,00 х 0,8).

Судовий збір у вказаному розмірі сплачений ТОВ «ФК «ЕЙС», що підтверджується платіжною інструкцією від 15 квітня 2024 року № 2527 (том 1, а. с. 58).

Підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За подання відповідачем апеляційної скарги, з урахуванням її подачі через систему «Електронний суд», підлягав сплаті судовий збір у сумі 3 633 гривні 60 копійок (3 028,00 х 150% х 0,8).

Судовий збір у вказаному розмірі сплачений ОСОБА_1 , що підтверджується платіжною інструкцією від 31 грудня 2024 року № 0.0..1 (том 2, а. с. 49).

Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови позов ТОВ «ФК «ЕЙС» задоволено частково на 97,9% (35 000,00 / 35 750,00 х 100).

З урахуванням наведеного, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, у сумі 2 371 гривня 53 копійки (2 422,40 х 97,9%) пропорційно до задоволених позовних вимог.

В свою чергу, з ТОВ «ФК «ЕЙС» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у сумі 76 гривень 30 копійок (3 633,60 х (100% - 97,9%) пропорційно до задоволених позовних вимог.

Також слід провести взаємозалік судових витрат у справі, понесених на сплату судового збору, які в результаті стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» у сумі 2 295 гривень 23 копійки (2 371,53 - 76,30).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 грудня 2024 року задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 грудня 2024 року відповідно до змісту цієї постанови.

Резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 грудня 2024 року змінити, виклавши її в наступній редакції:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором від 28 квітня 2023 року № 00-7717011 у сумі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) гривень, з яких: з яких: 10 000 гривень - тіло кредиту; 25 000 гривень - проценти за користування кредитом».

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 січня 2025 року задовольнити частково.

Резолютивну частину додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 січня 2025 року змінити, виклавши її в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, у сумі 2 937 (дві тисячі дев`ятсот тридцять сім) гривень».

Змінити розподіл судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» судові витрати, понесені на сплату судового збору у суді першої інстанції, у сумі 2 295 (дві тисячі двісті дев`яносто п`ять) гривень 23 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія Половінкіна