Провадження № 2/522/2352/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді - Косіциної В.В.,

розглянувши на підставі наявних матеріалів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства «ОДЕСАГАЗ», Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту патрульної поліції про скасування арешту,-

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту, у якій позивач просить зняти арешт з об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 01.06.2011 року у ВП №В17/297/27324562, накладений Другим Приморським ВДВС Одеського МУЮ, реєстраційний номер обтяження 11365542.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В.

09 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача адвоката Чугунова Сергія Олександровича надійшло клопотання, у якому заявник просив залучити в якості співвідповідача по справі АТ «ОДЕСАГАЗ».

Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Залучено в якості співвідповідача у справі АТ «ОДЕСАГАЗ». Встановлено відповідачам 15-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви. Підготовче засідання по справі призначено на 07 жовтня 2024 року.

У підготовче засідання, призначене на 07 жовтня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце підготовчого засідання. У зв`язку із неявкою учасників справи, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення відкласти підготовче засідання на 16 жовтня 2024 року.

16 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла та 17 жовтня 2024 року зареєстрована заява представника позивача адвоката Чугунова Сергія Олександровича про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання, призначене на 07 жовтня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце підготовчого засідання. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення відкласти підготовчий розгляд справи на 07 листопада 2024 року та пізніше на 21 листопада 2024 року.

21 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача Чугунова Сергія Олександровича про залучення співвідповідача, у якому заявник просить залучити в якості співвідповідачів Департамент патрульної поліції та Міністерство внутрішніх справ.

У підготовче засідання, призначене на 21 листопада 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Ухвалою суду від 21 листопада 2024 року клопотання представника позивача Чугунова Сергія Олександровича про залучення співвідповідача задоволено, залучено в якості співвідповідачів у справі Департамент патрульної поліції та Міністерство внутрішніх справ. Підготовче засідання по справі відкладено на 18 грудня 2024 року.

17 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява від представника Департаменту патрульної поліції Некришева Євгенія Андрійовича про виключення зі складу учасників справи неналежного відповідача, у якому заявник, зокрема, просив здійснити розгляд справи за його відсутності.

18 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача -адвоката Чугунова Сергія Олександровича надійшла заява про розгляд справи без участі.

У підготовче засідання, призначене на 18 грудня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Ухвалою суду від 18 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства «ОДЕСАГАЗ», Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту патрульної поліції про скасування арешту, призначено справу до судового розгляду по суті на 13 лютого 2025 року.

13 лютого 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача адвоката Чугунова Сергія Олександровича надійшла заява про розгляд справи без участі.

У судове засідання, призначене на 13 лютого 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи те, що від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі, а в судове засідання, призначене на 13 лютого 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення здійснити розгляд справи за відсутності сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

14 травня 1996 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з однієї сторони (продавці) та ОСОБА_5 і ОСОБА_1 з іншої сторони (покупці) було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавці продали, купили та набули у власність в річних частках квартиру АДРЕСА_2 (а.с.9 зв.)

17 березня 2023 року між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований) було укладено договір дарування, за яким, дарувальник подарувала, а обдарований прийняв в дар частку квартири АДРЕСА_2 (а.с.10).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`жкта нерухомого майна від 23.03.2024 року №371146043 вбачається, що на квартиру АДРЕСА_2 накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, підстава обтяження постанова про арешт та оголошення заборони на його відчуження від 01.06.2011 року №В17/297/27324562, що винесена Другим Приморським ВДВС Одеського МУЮ.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594 св 21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109 св 22).

Керуючись наведеними правовими нормами, у разі звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт, - стягувача у виконавчому провадженні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником спірного об`єкта нерухомого майна, а тому, наділений правом на звернення до суду із позовом про скасування арешту.

Щодо належного відповідача, то згідно відповіді Приморського ВДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) від 22.07.2024 року вбачається, що на виконанні Другого Приморського ВДВС ОМУЮ перебувало виконавче провадження №27324562 з примусового виконання постанови №ВН336818 від 29.09.2010 року, що видана Відділенням державтоінспекції з обслуговування Приморського району міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у розмірі 850,00 гривень (стан виконавчого провадження «Не встановлено»). Відповідно до інформації з ДРРП, Другим Приморським ВДВС ОМУЮ постановою від 01.06.2011 року №В-17/297/27324562 накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 . У відповіді роз`яснено, що зазначене виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання та роз`яснено право на звернення до суду із позовом про зняття арешту.

Оскільки, стягувачем у виконавчому провадженні було Відділення державної автоінспекції з обслуговування Приморського району м. Одеси, а тому, саме воно мало б бути належним відповідачем у справі.

Проте, згідно з наказом МВС від 30.11.2015 №1532 «Про ліквідацію Департаменту Державної автомобільної інспекції МВС України, Центру безпеки дорожнього руху та автоматизованих систем при МВС, управлінь Державної автомобільної інспекції ГУМВС, УМВС України в Автономній Республіці Крим, областях», виданого на виконання для забезпечення виконання постанови КМУ від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», ліквідовано Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області.

Відповідно до постанови Кабінету міністрів України № 730 від 16.09.2015 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема, Головне управління Національної поліції в Одеській області та окремо, Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції.

У клопотанні про виключення зі складу учасників справи неналежного відповідача ДПП зазначає про те, що ні ДПП, ні посадові особи ДПП не реалізували свої публічно-владні, управлінські функції відносно позивача, а тому, ДПП не може бути належним відповідачем по справі.

Більше того, у відповіді ДПП від 23.10.2024 року №1025аз/41/7/03-2024 вказано, що постановою Кабінету міністрів України № 730 від 16.09.2015 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції, проте, вказаною постановою не встановлено, що ДПП є правонаступником Державтоінспекції.

Суд з зазначеним не погоджується, оскільки, при визначенні процесуального правонаступництва суд відповідно до п.9 Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008 року Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ виходить з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, та враховує, що якщо під час розгляду адміністративної справи встановлено, що орган державної влади, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то в такому випадку необхідно залучити до участі у справі їх правонаступників. У випадку ж відсутності правонаступників необхідно залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновлення порушених прав до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

При цьому, державні органи, хоча і є юридичними особами, але норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про перетворення юридичних осіб не можуть бути підставою для вирішення питання про правонаступництво для органів державної влади, оскільки ЦК України передбачає перехід при правонаступництві об`єктів цивільних та майнових прав, а в адміністративному праві мова йде про перехід специфічних, владних прав. Норма ж про те, що ліквідація юридичної особи не тягне за собою переходу прав та обов`язків у порядку правонаступності, стосовно державних органів не може діяти, оскільки ліквідація органу публічної влади обов`язково повинна тягнути за собою перехід його прав та обов`язків у порядку правонаступництва іншому органу.

Згідно пункту 51 рішення Європейського суду з прав людини від 13.01.2011 у справі «Чуйкіна проти України» (Заява № 28924/04) Суд встановив, що ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. Суд також зазначив, що «інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих».

Саме тому, у разі ліквідації (реорганізації) органу публічної влади, яким мав би відповідати за позовом, належним відповідачем у справі буде саме той орган публічної влади, до якого перейшли повноваження, під час реалізації яких, ліквідованим (реорганізованим) органом публічної були порушені, оспорені або невизнані права позивача.

Згідно «Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ», що затверджена постановою КМУ 14 квітня 1997 року №341, підрозділи Державтоінспекції мають право забезпечувати відповідно до законодавства оформлення адміністративних правопорушень та брати пояснення в громадян, представників юридичних осіб з питань забезпечення безпеки дорожнього руху, вживати відповідних заходів з метою притягнення винних до відповідальності, а також перевіряти у водіїв наявність медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом відповідної категорії під час отримання або обміну посвідчення водія та проведення державного технічного огляду транспортних засобів.

Відповідно до Положення про Департамент патрульної поліції, що затверджене наказом Національної поліції України 06 листопада 2015 року №73 (в редакції від 05.09.2024 року), департамент відповідно до покладених на нього повноважень:

- здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції України;

- приймає рішення про застосування в межах компетенції адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Тобто, саме до ДПП перейшли повноваження Державтоінспекції щодо оформлення адміністративних правопорушень та вжиття відповідних заходів з метою притягнення винних до відповідальності, а тому, саме ДПП є публічним правонаступником Державтоінспекції (в частині повноважень щодо оформлення адміністративних правопорушень та притягнення винних осіб до відповідальності) та саме ДПП є належним відповідачем у справі.

У ч.2 ст.48 ЦПК України вказано, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

При визначенні того, чи є відповідач належним або неналежним, вирішальне значення має приналежність спірних прав і обов`язків. Належна сторона є носієм або спірних прав, або спірних обов`язків. Неналежний відповідач - особа, відносно до якої за матеріалами справи виключається припущення про те, що вона є суб`єктом спірного правовідношення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Згідно постанови КЦС ВС від 25.09.2023 у справі № 503/603/17, з урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача, що вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22) зазначено, що «якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові».

Саме тому, суд вважає, що інші співвідповідачі Приморський ВДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса), АТ «ОДЕСАГАЗ» та МВС України є неналежними відповідачами у справі, а тому, в частині позовних вимог до них слід відмовити.

Щодо позовних вимог до ДПП, то суд зазначає, що згідно відповіді ДПП від 23.10.2024 року №1025аз/41/7/03-2024, інформація про складання адміністративних матеріалів стосовно ОСОБА_1 або відкриття виконавчих проваджень працівниками Державтоінспекції в ДПП відсутня.

Згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру боржників від 03.09.2024 року, відомості про боржника ОСОБА_1 відсутні.

Також, з Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що будь-які відкриті виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 відсутні.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.97, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

Виходячи із викладеного, суд вбачає, що арешт майна порушує права позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі розпоряджатися ним на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Тому, враховуючи те, що Департамент патрульної поліції на думку суду є належним відповідачем у справі, та з його боку будь-які претензії щодо виконавчого провадження з приводу виконання постанови №ВН336818 від 29.09.2010 року, що видана Відділенням державтоінспекції з обслуговування Приморського району міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у розмірі 850,00 гривень відсутні, беручи до уваги той факт, що виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, а наявність такого арешту є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині позовних вимог до ДПП, скасування арешту нерухомого майна та відмови в задоволенні позовних вимог щодо Приморського ВДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса), АТ «ОДЕСАГАЗ» та МВС України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства «ОДЕСАГАЗ», Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту патрульної поліції про скасування арешту задовольнити частково.

Скасувати арешт нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , реєстраційний номер обтяження 11365542, підстава обтяження постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, В-17/297/27324562, 01.06.2011 року, другий Приморський ВДВС Одеського МУЮ, ОСОБА_7 , що зареєстрований: 08.07.2011 року за №11365542 реєстратором: Одеська філія Державного підприємства «Інформаційний центр» міністерства юстиції України.

В задоволенні позовних вимог до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства «ОДЕСАГАЗ» та Міністерства внутрішніх справ України - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24 лютого 2025 року.

Суддя Косіцина В.В.

13.02.2025