П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року місто Київ

справа № 369/10594/20

провадження № 22-ц/824/1471/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М. за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

Сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Алдановим Юрієм Валентиновичем,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Фінагеєвої І.О.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування за законом.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем бабусі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після своєї матері (доньки спадкодавця) ОСОБА_5 . Зазначає, що через хворобу, що почала прогресувати у ОСОБА_4 перед смертю, остання проживала разом з позивачкою та її матір`ю ОСОБА_5 , оскільки потребувала постійного догляду.

21 липня 2010 року, перебуваючи та проживаючи разом із родиною позивача за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , померла.

Спадкодавець мала двох дітей: сина ОСОБА_3 та доньку ОСОБА_5 .

Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складається з жилого будинку АДРЕСА_2 .

5 грудня 2008 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я її онуки ОСОБА_1 .. Таке рішення померла ще за життя обґрунтовувала тим, що її син ОСОБА_3 ухилявся від надання їй належної допомоги. Адже відповідач через постійне зловживання алкоголем, сварки, пияцтво переважно перебував у безпорадному стані та сам потребував сторонньої допомоги. Натомість позивачка, як онука ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як її донька, на відміну від ОСОБА_3 , турбувались та надавали всіляку допомогу ОСОБА_6 , як продуктами харчування та медикаментами, так і роботі по дому. В той час як ОСОБА_3 , який мешкав у незаконно побудованій прибудові до будинку ОСОБА_4 , не турбувався про матір та навіть викрадав продукти, які позивач та її мати приносили для ОСОБА_4 .

Впродовж 2009-2010 років на підставі наданих спадкодавцем ОСОБА_4 на ім`я позивачки ОСОБА_1 довіреностей, остання зареєструвала за спадкодавцем право власності на майно, якого в день посвідчення довіреностей та складання заповіту юридично не існувало.

Заявами від 14 вересня 2010 року та від 29 жовтня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідно, прийняли спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 грудня 2015 року у справі № 369/5502/14-ц визнано недійсними заповіт ОСОБА_4 , реєстровий № 2-3691 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 квітня 2013 року, реєстровий № 1-736.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла рідна донька ОСОБА_4 та, відповідно мати позивачки ОСОБА_5 . Заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_5 позивач до нотаріальної контори не подавала, адже до її смерті та, власне, до набрання рішенням Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі №369/5502/14-ц законної сили, був чинним заповіт спадкодавця, яким остання все своє майно заповіла ОСОБА_1 ..

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 грудня 2015 року у справі №369/5502/14-ц було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Верховний Суд, розглянувши 9 жовтня 2019 року вказану справу, рішення Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року у справі № 369/5502/14-ц скасував, залишивши без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 грудня 2015 року.

Ухвалюючи таке рішення, Верховний Суд виходив з того, що «місцевий суд, розглядаючи спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Натомість суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив акт посмертної судово-психіатричної експертизи від 23 січня 2014 року № 324, яким встановлено, що ОСОБА_4 під час складення та підписання заповіту 5 грудня 2008 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла».

Суд касаційної інстанції в основу прийнятого рішення поклав факти, встановлені судовими експертами в Акті посмертної судово-психіатричної експертизи від 23 січня 2014 року № 324 (надалі - Акт), проведеної у справі № 369/2899/13-ц, позов ОСОБА_3 у якій за його заявою залишив без розгляду.

Позивач зазначає про те, що обставини життя ОСОБА_4 , які були враховані експертами при складанні висновку, вказують на те, що спадкодавець ОСОБА_4 , починаючи з 2007 року перебувала у безпорадному стані.

Не дивлячись на такий стан заповідача, відповідач та його родина, будучи обізнаними про безпорадність та психічні хвороби матері, не намагались установити опіку над нею та, маючи намір заволодіти будинком ОСОБА_4 , за твердженням позивача, планомірно доводили її до такого стану, влаштовуючи скандали та сварки, а також неодноразово виганяли на вулицю.

Позивач вказала, що рішення суду про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування є підставою для його усунення від цього права, та тягне правові наслідки закликання до спадкування спадкоємців наступних черг у випадку, якщо усуваються від права на спадкування всі або єдиний спадкоємець попередніх черг спадкоємців за законом.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та надати ОСОБА_1 право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну під став позову, в якій просила винести рішення, яким усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та надати ОСОБА_1 право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як зазначила позивач в цій заяві зміна підстав позову полягає в тому, що на відміну від відповідача, який має довести встановлення опіки над спадкодавцем ОСОБА_4 , позивач не має такого обов`язку, оскільки має об`єктивні сумніви щодо наявності у ОСОБА_4 такого безпорадного стану, факт якого визнається відповідачем.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування за законом.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Алданов Ю.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягає у відмові у задоволенні клопотання про призначенні експертизи (яка з огляду на заявлений предмет і підстави позову, а також приписи п.1 ч.1 ст.105 ЦПК України - обов`язковою), що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Такі обставини в силу приписів ч.4 ст.367 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування ухвалених рішень.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до інформаційних довідок ДМС від 23 квітня 2021 року № 15/100 та Боярського виконкому ОСОБА_3 1960 року народження, зареєстрованим по м. Києву та Київській області не значиться, а тому правомірність територіальної підсудності суду першої інстанції цієї справи, на його думку, є сумнівною.

Обов`язок повнолітніх внуків (до кола яких відносяться позивач та відповідач в порядку процесуального правонаступництва) щодо утримання непрацездатної бабусі, яка потребує матеріальної допомоги, виникає тільки в разі якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу. Проте суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення цих приписів матеріального права не врахував.

Для правильного застосування у вказаній справі приписів ч.5 ст. 1224 ЦК України суду необхідно установити чи був спадкодавець у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, чи знав відповідний спадкоємець про указаний стан спадкодавця та чи потребував останній допомоги саме від указаного спадкоємця.

Крім того, підлягають урахуванню також обставини щодо існування у спадкоємця можливостей надавати необхідну допомогу спадкодавцю.

Отже для задоволення позовних вимог у справах як про усунення від права на спадкування відповідно (ч.5 ст. 1224 ЦК України) так і зміни черговості одержання права на спадкування за законом (ст. 1259 ЦК України) - основне і визначальне значення має доведення належними засобами доказування у справі з зазначеними вимогами, наявності/відсутності у спадкодавця безпорадного стану.

В той час як з`ясування наявності або відсутності сукупності таких обставин та фактів як, ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; здійснення опіки над спадкодавцем; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи тощо, - є обставинами, що мають похідний (опосередкований) характер.

Адже за відсутності доказів безпорадного стану спадкодавця, - як у сторін провадження так і суду вочевидь відсутня подальша потреба в доведенні наявності/відсутності фактів належної/неналежної опіки зі сторони будь-якого спадкоємця.

Акт посмертної судово - психіатричної експертизи ОСОБА_4 № 32ц відповідно до приписів ч. 3 ст. 103 ЦПК України викликає сумніви в його правильності та може бути ідентифікований як завідомо неправильний. Тим більше, що він не може бути належним доказом наявності безпорадного стану у спадкодавця, адже цей Акт містить висновок про неусвідомлення заповідачем значення своїх дій саме на момент складення та підписання заповіту 5 грудня 2008 та не містить висновків щодо безпорадного стану спадкодавця станом на момент її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже в межах справи, що розглядається виникла потреба встановлення чи перебувала ОСОБА_4 у безпорадному стані та чи могла самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим потребувала стороннього догляду, допомоги і піклування. При цьому визначити наявність або відсутність такого стану у певної особи вочевидь неможливо без призначення експертизи.

Тому твердження відповідача про визнання ним наявності такого безпорадного стану у спадкодавця, які суд першої інстанції з огляду на таку позицію сторони відповідача, фактично поклав в основу, прийнятого ним рішення, з огляду на приписи ст. 82 ЦПК України однозначно не може бути визнано обставиною, що не потребує доказування.

Суд першої інстанції, сприяючи стороні відповідача, відмовив представнику позивача у витребуванні та дослідженні медичних карток ОСОБА_4 , перед тим як винести ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про призначенні експертизи.

Суд першої інстанції в питанні визнання наявності у спадкодавця безпорадного стану в період з грудня 2008 року до моменту смерті застосував преюдицію з посиланням на остаточне рішення Верховного Суду у справі №369/5502/14-ц, в якому експертами було встановлено дещо інший стан заповідача, а саме: неусвідомлення значення своїх дій під час складання 5 грудня 2008 року заповіту.

При цьому суд першої інстанції чомусь залишив без належної уваги аналогічну преюдицію у справі № 2-75/2012 (2-1138/11), а також факти самостійного (без сторонньої допомоги) відвідування спадкодавцем різних нотаріусів впродовж 2008 - 2010 років для посвідчення декількох довіреностей та заповіту на ім`я позивачки (зазначивши натомість про це в описовій частині оскаржуваного рішення). Вже не ведучи мови про самостійне отримання спадкодавцем пенсії, як це встановлено рішенням у справі № 2-75/2012, що набуло законної сили та в силу приписів ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, - є обставиною, що також не потребує доказування. З урахуванням вищенаведених обставин варто констатувати, що висновки судів у справах №№ 2-75/2012 (2-1138/11) та № 369/5502/14-ц є взаємовиключними. І ця обставина додатково й безумовно свідчить про необхідність проведення посмертної комплексно- комісійної судово-медичної експертизи щодо спадкодавця ОСОБА_4 у справі, що розглядається, призначені якої суд першої інстанції необґрунтовано відмовив.

Інші доводи та основні аргументи сторони позивача також не були почуті судом. Так при винесенні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції ніяким чином не відреагував (фактично залишив без розгляду) на долучені до матеріалів справи належним чином обґрунтовані заяви сторони позивача про: зміну підстав позову та виключення Акту посмертної судово-психіатричної експертизи від 23січня 2014 року №32ц із числа доказів.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання представника позивача про призначення посмертної комплексно-комісійної судово-медичної експертизи, в ухвалі від 12 вересня 2023 року виходив з того, що перебування в безпорадному стані померлої ОСОБА_4 не заперечується стороною відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення заявленого клопотання щодо проведення експертизи. Такі висновки суду першої інстанції сторона апелянта оцінює критично, оскільки у даній справі, з урахуванням предмету та підстав позову призначення судової медичної експертизи є обов`язковим.

Суд першої інстанції не врахував, що не дивлячись на свою обізнаність про психічні захворювання ОСОБА_4 , що на переконання ОСОБА_3 свідчили про безпорадний стан останньої, він, проявляючи бездіяльність, ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, зокрема й медичної, та навіть не робив спроб встановити над нею опіку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Желудков В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

У відзиві адвокат Желудков В.В. зазначає, що представник позивача - адвокат Алданов Ю.В. в апеляційній скарзі жодним чином не спростовує твердження та доводи суду першої інстанції та як не надавав до суду першої інстанції, так і не надає до суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження фактів ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, потреби спадкодавця у допомозі саме відповідача за умови отримання її від інших осіб та того чи мав відповідач матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Представник позивача визнав під час судового засідання 28 травня 2024 року, що вказаний позов ними було подано тільки для того, щоб відповідач визнав, що померла бабуся не була в безпорадному стані і вже після розгляду даної позовної заяви позивач подала б до суду іншу позовну заяву з іншими позовними вимогами.

Представник позивача не надавав до суду першої інстанції так і не надає до суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження фактів: здійснення позивачем матеріального забезпечення та надання іншої допомоги спадкодавцеві, яка через похилий вік та тяжку хворобу була у безпорадному стані.

Заяви представника позивача про зміну підстав позову від 28 листопада 2023 року та про виключення документів з числа доказів від 28 листопада 2023 року, сторона відповідача вважає взагалі безпідставними, необґрунтованими та повністю законодавчо невмотивованими. У зв`язку вищевикладеним стороною відповідача було подано до суду 28 лютого 2024 року заперечення проти заяв, для всебічного та неупередженого розгляду справи.

Додані до заяви про виключення документів з числа доказів від 28 листопада 2023 року представником позивача додатки не можуть бути доказами, які викликають сумнів з приводу достовірності або підроблення Акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 32ц від 23 січня 2014 року.

Так незавірена копія листа Міністерства охорони здоров`я від 2 серпня 2019 року ніяким чином не може спростовувати оригінал Акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 32ц від 23 січня 2014 року, який знаходиться в матеріалах справи №369/2899/13-ц, а також те, що в рішеннях суду по цивільній справі № 3 69/5 5 02/14-ц судами вже було досліджено вищевказаний Акт.

Звернув увагу на те, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду у жовтні 2020 року, тобто після спливу позовної давності щодо заявлених позовних вимог, так як строк позовної давності щодо позову про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, сплив ще - 22 липня 2013 року. Про що, стороною відповідача було заявлено у суді першої інстанції.

На думку сторони відповідача, сторона позивача обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови в позові. До позовної заяви сторона позивача не надала взагалі належних доказів виникнення спору. Позивачу не було відмовлено у встановленому законом порядку у видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто державний нотаріус взагалі не виносив постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Позивач мала можливість подати до суду позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, якщо їй було відмовлено державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Алданов Ю.Б. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Желудков В.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обгрунтоване залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, Боярська державна нотаріальна контора, за підписом завідуючої Панікар В. направила до суду лист, в якому просила провести розгляд справи без участі представника державної нотаріальної контори.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Судом установлено, що батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , були ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Позивачка ОСОБА_1 є онукою спадкодавця ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 3 лютого 2009 року, померлій ОСОБА_4 на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке вона відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, реєстровий № 2-3482 від 21 листопада 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. отримала у спадок від ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

5 грудня 2008 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все своє майно, що буде належати їй на день смерті, а також все те, а що вона за законом матиме право ОСОБА_1 .

Заявами від 14 вересня 2010 року та від 29 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 , відповідно, прийняли спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, реєстровий № 1-736 від 16 квітня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., ОСОБА_1 отримала у спадок частки майна, зазначеного в заповіті ОСОБА_4 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 грудня 2015 року у справі № 369/5502/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року, визнано недійним заповіт ОСОБА_4 , реєстровий № 2-3691, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 квітня 2013 року, реєстровий № 1-736.

Мати позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Спадкоємцем ОСОБА_3 є його син ОСОБА_2 .

Згідно Ату посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 32 від 23 січня 2014 року, складеного експертами відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» ОСОБА_4 в період підписання заповіту 5 грудня 2008 року, страждала на хронічне психічне захворювання у формі органічного ураження головного мозку змішаного генезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, алкогольна інтоксикація) з деменцією. Ступінь виразності психічних розладів був такий, що ОСОБА_4 під час складання і підписання заповіту 5 грудня 2008 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення від спадкування, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, потреби спадкодавця допомоги саме від відповідача, за умови отримання її від інших осіб та того чи мав відповідач матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно свідчили про те, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, яка через похилий вік, тяжку хворобу була у безпорадному стані, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зміни черговості одержання права на спадкування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Установлено, що спадкоємцями ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за законом були її дочка ОСОБА_5 та син померлої ОСОБА_3 .

Заповіт, який був складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 1 грудня 2015 року, яке було залишено без змін постановою Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року, визнаний недійсним.

Таким чином ОСОБА_1 не належить до спадкоємців першої черги після померлої ОСОБА_4 .

Предметом позову у цій справі є вимога про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування та зміна черговості одержання ОСОБА_1 , як спадкоємиці п`ятої черги, права на спадкування після смерті бабусі ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ч.5 ст.1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреби спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Правило ч.5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розумти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього доглду, допомоги та піклування.

Правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15-ц, від 4 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц та від 17липня 2019 року в справі № 676/5086/15-ц.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц та від 4 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід врахувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцем тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо) 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин (правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 489/8011/18).

За правилами доказування, визначеними статтями 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньомудослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду задалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок оказів у їх сукупності. Суд надаєоцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однорідних доказів), який іститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідністьтого, що на підставі наданих доказів, а також првдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_3 від надання своїй матері ОСОБА_4 (спадкоємцеві) допомоги, яку остання потребувала саме від сина, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про усунення ОСОБА_3 від спадкування.

Окрім того, встановивши недоведеність позивачем того, що саме вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві - своїй бабусі ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування за законом.

Надані позивачем довіреності видані ОСОБА_11 на ім`я ОСОБА_1 не свідчать про те, що остання опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві - своїй бабусі ОСОБА_4 . А надані позивачем довідк, видана на ім`я матері позивача ОСОБА_5 про те, що вона за власний рахунок поховала свою матір ОСОБА_4 та свідоцтво про поховання, видане батьку позивача ОСОБА_8 21 липня 2010 року, взагалі відносяться до ОСОБА_1 .

Також слід зазначити, що оскільки ОСОБА_3 як спадкоємець першої черги прийняв спадщину і не усунутий від спадкування, у ОСОБА_1 як спадкоємиці п`ятої черги не виникає право на спадкування після смерті її бабусі ОСОБА_4 .

Оскільки позивачем не доведені обставини, які разом з доведенням безпорадного стану спадкодавця, давали б підстави для усунення ОСОБА_3 від права на спадкування та зміни черговості одержання ОСОБА_1 права на спадкування за законом, сам по собі факт наявності чи відсутності у спадкодавця безпорадного стану не впливає на висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на зазначене доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, які полягали у не задоволенні клопотання про витребування медичної документації стосовно ОСОБА_4 , не задоволенні клопотання про призначення посмертної комплексно-комісійної судово- медичної експертизи, є безпідставними та не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення посмертної комплексно-комісійної судово-медичної експертизи, дійшов правильного висновку, що призначення такої експертизи у цій справі, враховуючи предмет і підстави позову, не є обов`язковим, безпорадний стан спадкодавця може бути підтверджений і іншими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а фактично зводяться лише до власної оцінки позивачем письмових доказів у справі, а також є власним тлумаченням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Алдановим Юрієм Валентиновичем, залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складений 20 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус