ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Чернівці

справа № 725/10987/23

провадження №22-ц/822/119/ 25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 13 листопада 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 30.08.2000 року ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 став співвласником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.08.2000 року, виданим Департаментом ЖКГ Чернівецької міської ради.

05.12.2013 року заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців у цивільній справі №725/5583/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ квартири шляхом визначення часток співвласників спільної власності на нерухоме майно (квартиру) та встановлення порядку користування квартирою, позовні вимоги задоволено та визначено, що частки співвласників кв. АДРЕСА_2 є рівними та становлять по 1/2 частки кожному, визнано за ОСОБА_5 право власності на ідеальну частку квартири, право спільної сумісної власності сторін на квартиру припинено, встановлено порядок користування квартирою.

ОСОБА_5 , відповідно до договору дарування від 12.12.2013р., передав ОСОБА_4 , а останній прийняв в дар від дарувальника 1/2 частку зазначеної квартири.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 19.03.2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності зі сплатою грошової компенсації задоволено. Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за частки квартири в сумі 186666,00 грн., визнано за ОСОБА_4 право власності на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 .

04.03.2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу серія та номер: р/н898, посвідчений приватним нотаріусом Олійник І.М., згідно з яким, відповідач набув право власності на спірну квартиру.

02.11.2016 року рішенням Апеляційного суду Чернівецької області у цивільній справі №725/7131/14-ц, заочне рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 19.03.2015 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності відмовлено.

24.04.2019 року постановою Верховного Суду у цивільній справі №725/7131/13 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02.11.2016 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 05.11.2019 року у цивільній справі №725/7131/14-ц, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 19.03.2015 року скасовано, у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду у цивільній справі №725/7131/14-ц закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернівецького апеляційного суду від 05.11.2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності зі сплатою грошової компенсації.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач стверджує, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 вибула з його володіння поза його волею, а відтак, його право власності підлягає захисту в судовому порядку шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння.

Вказує, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Майно ОСОБА_2 у вигляді частки спірної квартири вибуло з його володіння поза його волею, а тому вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме у останнього набувача ОСОБА_1 , захистить його права на мирне володіння своїм майном.

Просив витребувати на користь позивача із володіння ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 13 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Витребувано із володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10480,70 грн. судового збору за подання позовної заяви, 536,80грн. за подання заяви про забезпечення позову та 10 000 грн. витрат на правничу допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 13 листопада 2024 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Незаконність рішення суду першої інстанції полягає у неправильному встановленні перебігу позовної давності та у незастосуванні судом позовної давності, про яку відповідачем було зроблено заяву. Суд першої інстанції при розгляді доводів відповідача про застосування позовної давності дійшов помилкового висновку про те, що початок перебігу позовної давності почався з 13.07.2021р. - дня винесення ухвали Верховного Суду, якою було закрито касаційне провадження у цивільній справі №725/7131/14-ц. Проте такі висновки суду не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального права.

ОСОБА_2 у відповіді на відзив від 01.04.2024р. визнав ту обставину, що дізнався про порушення свого права у березні 2016 року, відразу почав захищати своє порушене право в суді.

ОСОБА_2 з березня 2016 року (коли дізнався про оскаржуване заочне рішення та про відчуження квартири апелянту) до грудня 2023 року з жодним позовом до апелянта як добросовісного набувача не звертався. Протягом усього цього часу ОСОБА_2 не вчиняв жодних спроб витребувати свою власність, оскаржити відчуження належної йому частки в квартирі ОСОБА_1 , отримати доступ до квартири, вселитися в неї як співвласник чи у будь-який інший спосіб поновити свої порушені права співвласника на володіння і користування спірним майном.

Відмовляючи у застосуванні позовної давності, суд першої інстанції також вказав, що між сторонами відбувався процес врегулювання спору, проте не конкретизував ці обставини. Дані обставини більш детально описав ОСОБА_2 у своїй відповіді на відзив від 01.04.2024р. Він вважає, що у період з 24.06.2021р. по 18.02.2022р. перебіг строку позовної давності відповідно до вимог ст.264 ЦК України був перерваний з тих підстав, що відповідачем визнавався свій обов`язок (борг) перед позивачем щодо необхідності компенсації вартості частини спірної квартири. Свої доводи підтверджує перепискою у вайбері. Апелянт вважає такі доводи ОСОБА_2 необґрунтованими, посилаючись на те, що апелянт ОСОБА_1 не мав жодного боргу чи іншого обов`язку щодо ОСОБА_2 . Між ними були відсутні будь-які правовідносини. Тому апелянт не вчиняв і не міг вчиняти жодних дій, які б свідчили про визнання ним боргу чи обов`язку на користь ОСОБА_2 .

Апелянт вважає, що ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності без поважних причин, а тому з метою дотримання принципу правової визначеності та з урахуванням практики ЄСПЛ необхідно застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу.

Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 30.08.2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 стали співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.08.2000 року, виданим Департаментом ЖКГ Чернівецької міської ради.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 05.12.2013 року визначено, що частки співвласників квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є рівними та становлять по 1/2 частки кожному. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частку вказаної квартири та право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 припинено, крім того встановлено порядок користування вказаною квартирою.

ОСОБА_5 відповідно до договору дарування від 12.12.2013р. передав ОСОБА_4 , а останній прийняв в дар від дарувальника 1/2 частку зазначеної квартири.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 19.03.2015 року у цивільній справі №725/7131/14-ц позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності зі сплатою грошової компенсації задоволено. Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку квартири в сумі 186666,00 грн., визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 спірної квартири.

02.11.2016 року рішенням Апеляційного суду Чернівецької області у цивільній справі №725/7131/14-ц, заочне рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 19.03.2015 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності відмовлено.

24.04.2019 року постановою Верховного Суду у цивільній справі №725/7131/13 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02.11.2016 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 05.11.2019 року у цивільній справі №725/7131/14-ц, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 19.03.2015 року скасовано, у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду у цивільній справі №725/7131/14-ц закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернівецького апеляційного суду від 05.11.2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності зі сплатою грошової компенсації.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 04.03.2016 року о 15 год 20 хв. зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 являється добросовісним набувачем спірної квартири, проте факт наявності права власності на дану квартиру позивача, підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

ЦК України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц та постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 715/841/20, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 127/6061/18 зазначено, що положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Водночас, можливість судового захисту суб`єктивного права особи в разі його порушення, визнання або оспорювання, серед іншого, обумовлена строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу позовною давністю.

В апеляційній скарзі, як на підставу відмову в позові, апелянт посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем в суді першої інстанції, однак не враховано судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, 27 грудня 2023 року Верховний Суд Касаційного цивільного суду в рамках справи № 461/3244/20, провадження № 61-13475св23 досліджував питання щодо наслідків пред`явлення віндикаційного позову зі спливом строків позовної давності та зазначив наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 17 серпня 2018 року у справі №362/44/17, провадження №14-183цс18; від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 вказує на поширення загальної позовної давності на віндикаційні позови.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися сукупно як про факт порушення свого права, так і про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

У постанові від 27 січня 2021 року у справі №186/599/17, провадження №61-159св19 Верховний Суд зазначив, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, провадження №14-364цс19 зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Окрім цього, суд зауважує, що саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про вибуття майна з його володіння через відчуження цього майна іншою особою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, дізнавшись про порушення свого права ще в 2016 році, оскаржив заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 19.03.2015 року яким було припинено його права власності на частку у спірній квартирі.

02.11.2016 року рішенням Апеляційного суду Чернівецької області у цивільній справі №725/7131/14-ц, заочне рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 19.03.2015 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності відмовлено.

Однак, 24.04.2019 року постановою Верховного Суду рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02.11.2016 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 05.11.2019 року у цивільній справі №725/7131/14-ц, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 19.03.2015 року скасовано, у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності відмовлено.

Колегія суддів вважає, що саме з 05.11.2019 року, заново розпочався строк позовної давності для позивача, оскільки цим судовим рішенням було встановлено порушення його прав щодо припинення його права власності, зважаючи на тривалий розгляд і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в судовому провадженні.

При цьому колегією суддів врахована позиція Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, провадження № 14-456цс18.

Так, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19.

Враховуючи зазначене, помилковим є висновок суду першої інстанції, що оскільки 13.07.2021 року було винесено ухвалу Верховного Суду у цивільній справі №725/7131/14-ц, якою закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , строк давності почався саме з цього моменту.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння звернувся 27.12.2023 року. Відповідно до обставин справи трирічний строк позовної давності сплив 06.11.2022 року. Проте, колегія звертає увагу на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 р. на всій території України карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX) було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільним Кодексом України та строки визначені Господарським кодексом України, а саме ст. 232, 269, 322, 324 продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Воєнний стан неодноразово було продовжено. Відповідно до норм Закону України №3450ІХ від 8 листопада 2023 року у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності зупиняється на строк дії такого стану. Отже, особа, яка звернулася до суду із вимогами, позовна давність яких не спливла 2 квітня 2020 року, не пропустила позовну давність станом і на сьогодні (з огляду на дію воєнного стану в Україні).

Враховуючи зазначене, доводи апелянта щодо безпідставного не застосування судом строку позовної давності, є помилковими.

Суд першої інстанції, хоча і помилково визначив початок перебігу строку позовної давності, задовольняючи позов, зробив правильний висновок, що позивачем строк давності не пропущено.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 лютого 2025 року.

Судді І.Б. Перепелюк

І.Н. Лисак

Н.К. Височанська