Справа № 526/1267/24
Провадження № 2-з/526/3/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2025 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі

головуючої судді Максименко Л.В.

розглянувши заяву першого заступника керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Олександра Мацко, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про забезпечення позову,

в с т а н о в и в :

в провадженні Гадяцького районного суду перебуває цивільна справа №526/1267/24 за позовомМиргородської окружної прокуратури Полтавської області, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 , третя особа: ФГ «Юхименко-Агро» про конфіскацію земельної ділянки, кадастровий номер :00:004:0068, розташованої на території Гадяцької територіальної громади Миргородського району, яка належить ОСОБА_1 .

18 лютого 2025 року заступник керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Олександр Мацко, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області звернувся до Гадяцького районного суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер :00:004:0068, площею 2,1354 га, яка розташована на території Гадяцької ОТГ Миргородського району та заборони йому розпоряджатись, змінювати цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, об`єднання належної йому вказаної земельної ділянки.

Підставами позову є те, що порушено ст. ст. 13, 14, 41, Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України при використані ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, виявлено факт порушення інтересів держави щодо незаконного перебування у приватній власності громадянина російської федерації земельної ділянки сільськогосподарського призначення,розташованої на території Гадяцької територіальної громади Миргородського району ( колишня Біленченківська сільська рада).

Так, ОСОБА_1 , який являється громадянином російської федерації, на підставі на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.01.2017 успадкував земельну ділянку кадастровий номер :00:004:0068, площею 2,1354 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У подальшому, 18.01.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку, номер відомостей про речове право 18612736.

02 лютого 2017 року вказану земельну ділянку ОСОБА_1 передав в оренду ФГ «Юхименко-Агро» на підставі договору оренди строком на 10 років. Право оренди земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.02.2017, номер запису про інше речове право -18913349.

Разом із цим, окружною прокуратурою виявлено порушення ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України у зв`язку з перебуванням у приватній власності ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки.

Водночас, передача вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 , на думку прокурора, відбулась з порушенням вищевказаних норм законодавства, оскільки суб`єктом права власності на землю згідно із ст. 80 Земельного кодексу України визначеного громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм Земельного кодексу України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до частини другої статті 81 Земельного кодексу України можуть набувати права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Згідно із ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.

Відповідно до частини п`ятої статті 22 Земельного кодексу України, набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення.

Одночасно за змістом частини четвертої статті 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч. ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах.

Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності.

Згідно із ст. 356 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.

Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Прокурор вважає, що, оскільки ОСОБА_1 являється іноземним громадянином та протягом року після набуття права власності на вказану земельну ділянку сільськогосподарського призначення, не відчужив її, а лише передав в оренду, це є підставою для її конфіскації у власність держави.

Дана процедура безумовно передбачена чинним земельним законодавством (ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України). Ця норма є імперативною та не передбачає винятків.

Прокурор зазначає, що в даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що ОСОБА_1 порушив визначену ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України процедуру використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення та як іноземний громадянин не відчужив її упродовж року після набуття права власності. На даний час він без перешкод використовує спірну земельну ділянку на території України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Враховуючи викладене, а також те, що спірна земельна ділянка, на думку позивача, незаконно перебуває у власності громадянина російської федерації в порушення вищенаведених норм, на даний час у держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області виникло право на конфіскацію земельної ділянки у власність держави та подальшого розпорядження нею.

На підставі наведеного, з метою забезпечення виконання рішення суду про повернення земельної ділянки державі, заступник керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області О. Мацко вважає за необхідним вжити заходи забезпечення позову.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Згідно п. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку із розглядом справи за відсутності її учасників та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши доводи поданої заяви про забезпечення позову, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вказана заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Відповідно до положень статей 150, 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Згідно з вимогами ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, крім іншого, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, інші відомості, потрібні для забезпечення позову. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При цьому слід мати на увазі, що при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та не встановлюється наперед результат розгляду справи по суті позову.

Пунктами 1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 роз`яснено судам, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Як вбачається зі змісту заяви, є підстави вважати, що земельна ділянка, передана громадянину російської федерації ОСОБА_1 , незаконно перебуває у її власності, оскільки він упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку не виконав обов`язків по її відчуженню.

Прокуратурою встановлено, що ОСОБА_1 , який являється громадянином російської федерації, на підставі на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.01.2017 успадкував земельну ділянку кадастровий номер :00:004:0068, площею 2,1354 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У подальшому, 18.01.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку, номер відомостей про речове право 18612736.

02 лютого 2017 року вказану земельну ділянку ОСОБА_1 передав в оренду ФГ «Юхименко-Агро» на підставі договору оренди строком на 10 років. Право оренди земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.02.2017, номер запису про інше речове право -18913349.

Разом із цим, окружною прокуратурою виявлено порушення ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України у зв`язку з перебуванням у приватній власності ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки.

Водночас, передача вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 , на думку прокурора, відбулась з порушенням вищевказаних норм законодавства, оскільки суб`єктом права власності на землю згідно із ст. 80 Земельного кодексу України визначеного громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм Земельного кодексу України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до частини другої статті 81 Земельного кодексу України можуть набувати права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Згідно із ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.

Відповідно до частини п`ятої статті 22 Земельного кодексу України, набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення.

Одночасно за змістом частини четвертої статті 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч. ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах.

Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності.

Згідно із ст. 356 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.

Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужив її, а лише передав в оренду, є підстави для її конфіскації у власність держави.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Враховуючи викладене, а також те, що є підстави вважати, що спірна земельна ділянка незаконно перебуває у власності ОСОБА_1 , який упродовж року після набуття права власності на спірну земельну ділянку не виконав обов`язків по її відчуженню, тому у даній справі вжиття заходів забезпечення позову заступником керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Мацком О. є виправданим цивільно-процесуальним заходом.

Наведене відповідає висновку, висловленому Верховним Судом у постанові від 13 грудня 2018 року за результатами розгляду справи № 587/225/18, який на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен, зокрема, з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась із заявою, позовним вимогам. При цьому, вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець, оскільки обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися майном може призвести до незворотних наслідків.

При обранні заходів забезпечення позову слід також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

Крім того, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, а також те, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення до нього позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Вважаю, що заява заступника керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Мацка О. містить належне обґрунтування в частині необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову як заборона розпоряджатись, змінювати цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером :00:004:0068.

Щодо накладення арешту вказаної земельної земельну ділянку з кадастровим номером :00:004:0068, суд вважає, що таки й вид обтяження буде неспівмірним з заявленими вимогами, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дана земельна ділянка є землею сільськогосподарського призначення. В разі накладення арешту на таку земельну ділянку буде неможливим її обробіток, збір урожаю, що в умовах воєнного стану є вкрай не прийнятним для держави, тому суд вважає, що в цій частині заява про забезпечення позову не може бути задоволена.

Таким чином, з метою недопущення можливих порушень прав інших осіб, суд вважає, що заяву заступника керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Мацка О., який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про забезпечення позову слід задовольнити, в частині заборони розпоряджатись, змінювати цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером :00:004:0068.

Такий вид забезпечення позову не порушує права користувача відповідної земельної ділянки, та є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Застосовуючи даний цивільно-правовий захід, суд виходить зі змісту заяви першого заступника керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Мацка О. та принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 13 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-154, 157, 247 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Заяву першого заступника керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Олексадра Мацка, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_1 розпоряджатись, змінювати цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером :00:004:0068, розташовану на території Гадяцької територіальної громади Миргородського району Полтавської області.

Заяву в частині накладення арешту на належну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 земельну ділянку з кадастровим номером :00:004:0068 - залишити без задоволення.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Копію ухвали суду для виконання направити до відповідних компетентних органів.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а в даному випадку: Гадяцький районний суд Полтавської області.

Головуюча: Л. В. Максименко