МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ________
Пр. №2/521/920/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Замниборщ А.С., за участю

представника позивача - адвоката Вечерової Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В період спільного проживання у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час проживає з нею.

Позивачка зазначила, що після народження дитини і до теперішнього часу, відповідач

не приймає участі у її вихованні та утриманні, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє жодної заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом її здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя. Фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Стверджувала, що дитина повністю знаходиться на її вихованні та утриманні.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд позбавити відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,РНОКПП НОМЕР_1 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 14 серпня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 38-39).

Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про витребування доказів (а.с. 55).

Ухвалою суду від 04 грудня 2024 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про виклик свідків.

Ухвалою суду від 04 грудня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 99).

Представник позивачки, діюча за ордером від 12 серпня 2024 року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с.34,35).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст.128 ЦПК України (а.с.74,77,81,112).

Представник органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с.65-66,87-88).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04).

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності відповідача та представника третьої особи, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Статтею 44 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.4 ст.15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 визначив, що учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи.

За положеннями ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.5).

Встановлено, що сторони до початку 2024 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В період спільного проживання у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.5).

З змісту позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, який був поданий до Суворовського районного суду м. Одеси вбачається, що з початку 2024 року стосунки між сторонами припинені, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо (а.с.1-18).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 липня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів був прийнятий до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання (а.с.19-21).

З пояснень представника позивачки вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів були задоволенні, але копію рішенняСуворовського районного суду м. Одеси з цього питання, представником позивача не було долучено до матеріалів даної справи.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у відповідача заборгованості по аліментам.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 05 квітня 2018 року проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 05 квітня 2018 року та витягом з реєстру територіальної громади від 07 січня 2024 року (а.с.8,9).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічногоо реєстру №737305 від 13 серпня 2024 року (а.с.37).

Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,проживає разом з матір`ю без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації, що підтверджується актом про фактичне проживання без реєстрації (а.с.12-13).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно, проживає разом з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується характеристикою на позивачку з місця проживання (а.с.14).

Встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні соціального захисту населення в Пересипському районі м. Одеси та отримувала з 01 січня 2024 року по 01 липня 2024року державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, що підтверджується довідкою від 10 травня 2024 року (а.с.27).

Згідно інформації державної прикордонної служби України від 18 вересня 2024 року відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у період з 01 лютого 2022 року по 18 вересня 2024 року в базі даних не виявлено (а.с.64).

Тобто, відповідач за межі України не виїзжав.

Отже, твердження позивачки про те, що відповідач знаходиться за кордоном не знайшли свого підтвердження в процесі розглядку справи, інших доказів щодо знаходження відповідача за кордоном, матеріали справи не містять.

З змісту позовних вимог вбачається, що після припинення фактичних шлюбних відносин, а саме з 2024 року і до теперішнього часу, відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні доньки, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє жодної заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться станом її здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Дитина повністю знаходиться на вихованні та утриманні матері.

Свідки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснили суду, що вихованням та утриманям дитини займаються мати та бабуся, батько дитини з ними не проживає, матеріальної допомоги на дитину не надає, відомо що виїхав за кордон (а.с. 103,104,105,106).

До висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийшов орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, який надав відповідний висновок від 25 листопада 2024 року №01-05-8/1308 вх. (а.с. 89-91).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За положеннями ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч. ч. 2 та 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Частиною другою ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У відповідності до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень ст. 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року

№ 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року

у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 54, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Суд вважає, що позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачкою не доведено.

Також суд звертає увагу на той факт, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто винна поведінка та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено та позивачкою не доведено.

Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2024 року у справі № 344/1107/23 визначив, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин позивачкою не доведено.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.ст. 76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням якнайкращих інтересів малолітніх дітей суд прийшов до висновку про передчасність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин конкретної справи позивачем не доведено й судом не встановлено.

Суд вважає, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам останьої.

Висновок органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 25 листопада 2024 року про доцільність позбавленняОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав, відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого заходу, як позбавлення батьківських прав (а.с. 89-91).

Вказаний висновок був оцінений судом у сукупності з іншими доказам і сам по собі за думкою суду не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 вказав, що

посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судових рішень, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батька дитини, батьківських прав, щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи та не відповідають інтересам дитини, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

Судовий збір по справі становить 2420,40 грн., з яких позивачкою при зверненні до суду сплачено 1211,20 грн. (а.с 1).

Керуючись ст. ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Повний текст рішення складено 21 лютого 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда