Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6102/24
Номер провадження2/711/138/25
РІШЕННЯ
21 лютого 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі: головуючого-судді: Демчика Р.В., секретаря судового засідання Бутовської Д.О., за участі представника позивача Драченка В.В., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом адвоката Драченка Владислава Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-
Адвокат Драченко В.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Позов обґрунтовує тим, що сторони побували в зареєстрованому шлюбі з 13.09.2014 року до 09.07.2024 року, в якому, за спільні кошти ними були придбано автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .
Позивач бажає здійснити поділ майна, адже власником автомобілю за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу є відповідач. Сторона позивача, станом на день подання позову, позбавлена можливості подання до суду висновку спеціаліста або експерта про вартість транспортного засобу. Ціна позову визначена виходячи з оголошення про продаж автомобіля, що розміщений на сайті Auto.ria.com безпосередньо відповідачем. Вважає, що право власності на автоимобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 має бути визнано одноосібно за відповідачем, як особою на яку оформлено транспортний засіб, а він зобов`язаний компенсувати позивачу вартість частки у вказаному майні, в розмірі 1/2 вартості транспортного засобу.
Вартість транспортного засобу - 348 747,35 гривень (із розрахунку середньо ринкової вартості 8 500,00 доларів США за середнім міжбанківським курсом продажу станом на 31.07.2024 - 41,0291 грн. за 1 $).
В той же час, 09.04.2012 року між відповідачем та Черкаським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний Фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено кредитний договір № 7 ВК на будівництво житла, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на суму 230 256,00 грн. строком на дванадцять років.
Право власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 набув 24.07.2013, тобто до укладення шлюбу, а тому нерухомість є його особистою приватною власністю.
Однак, впродовж понад десяти років, сплата кредитних коштів за вказане житло відбувалась за рахунок сімейного бюджету сторін.
Починаючи з вересня 2014 року по грудень 2023 року, сторонами спільно сплачено 233 860,00 грн. обов`язкових кредитних платежів та процентів, а отже на користь позивача слід стягнути половину коштів в розмірі 116 930,00 грн.
На підставі наведеного, просить суду визнати спільним майном подружжя автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , та здійснити його поділ наступним чином:
Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 вартості автомобіля Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , в розмірі 174 373,67 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 116 930,00 грн., як 1/2 частину виплачених за період з вересня 2014 року до грудня 2023 року кредитних коштів на придбання квартири АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.08.2024 року відкрите загальне позовне провадження у справі.
19.08.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, визнати спільним майном подружжя автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , та здійснити його поділ наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 вартості автомобіля Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , в розмірі 174 373,67 грн., відмовити в іншій частині позовних вимог та стягнути на його користь понесені судові витрати.
У відзиві вказує на те, що перед розірванням шлюбу вони домовились з позивачем, що на даний час не виникає питання про поділ спільного майна подружжя, адже вона і надалі після розірвання шлюбу проживає в його квартирі з дітьми, яка не є спільною власністю подружжя, адже він придбав її до укладення шлюбу за кредитним договором № 7 ВК від 09.04.2012 та кожного місяця виплачує власні кошти за іпотеку і надалі.
Вважає, що волевиявлення позивача про те, що він повинен сплатити впродовж десяти років кошти, які витрачені за квартиру в першу чергу суперечить його інтересам та інтересам дітей, які успадкують вищезазначену квартиру.
Тобто вимога позивача про стягнення з нього на її користь ОСОБА_2 116 930 грн., як % частину виплачених за період з вересня 2014 року до грудня 2023 року кредитних коштів на придбання квартири АДРЕСА_2 » є не рівноцінна по відношенню до нього та просить суд відмовити позивачу, через те, що не враховано всі обставини набуття цього майна.
Для того щоб придбати дану квартиру його матір ОСОБА_3 дала йому кошти для внесення першого внеску за квартиру.
Його кредитними картками розпоряджалася колишня дружина до грудня 2022 року, і надалі брали кредити та віддавав їх на сім`ю та купівлю різної техніки та ремонту, які по сьогоднішній день платить з великими відсотками та з певними перекредитуваннями, з його заробітної плати не залишається майже нічого для його елементарного фізичного проживання.
На даний час станом на 11.08.2024 в квартирі ( АДРЕСА_3 ) існує заборгованість зі сплати комунальних платежів - 17 620,00 грн. Позивач знову заводить його в борги, елементарно не платить за комунальні послуги в квартирі в якій проживає, що в подальшому може вилитися в негативні наслідки.
Згідно ст. 60 ЦПК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.І ст.71 Сімейного кодексу України при поділі майна повинні враховуватись інтереси неповнолітніх дітей, а також інші істотні обставини.
Щодо вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації 1/2 вартості автомобіля Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , в розмірі 174 373,67, то він заперечує щодо суми щодо суми сплати за вищезазначений автомобіль, адже дане авто двічі потрапляло в ДТП, має механічні пошкодження, проблеми з ходовою га електропроводкою.
Просить суд провести судову автотоварознавчу експертизу для встановлення дійсної вартості автомобіля.
Просить суд понесені судові витрати за проведення судової автотоварознавчої експеритизи поділити порівну в рівних частинах з позивачем, адже ві, відповідач не заперечує щодо компенсації вартості автомобіля Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, VIN: НОМЕР_3 на користь позивача.
22.08.2024 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшла відповідь на відзив.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.08.2024 року у справі призначено судову авто товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставлене питання: яка ринкова вартість автомобіля Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_3 , станом на дату проведення експертизи. Проведення експертизи доручено експертам Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (вул. Пастерівська, 104, м. Черкаси)
13.11.2024 року до суду надійшла заява представника позивача про зменшення позовних вимог, в якій представник позивача просив визнати спільним майном подружжя автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , та здійснити його поділ наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 вартості автомобіля Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , в розмірі 146 996,20 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 116 930,00 грн., як 1/2 частину виплачених за період з вересня 2014 року до грудня 2023 року кредитних коштів на придбання квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.12.2024 року закрите підготовче провадження у праві.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити повністю.
Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього на користь позивача компенсації за частку в спільному майні автомобілі, але не погодився з ринковою вартістю автомобіля, яка зазначена у висновку експерта. В задоволені решти позовних вимог просив відмовити.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.09.2014 року до 09.07.2024 року, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.07.2024 року (справа №711/4415/24).
Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 , з 21.09.2017 року є власником автомобіля Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .
Отже, право власності на вказаний автомобіль, ОСОБА_1 набув під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .
Також судом встановлено, що 09.04.2012 року між Черкаським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №7 ВК (власні кошти Фонду).
Відповідно до розділу 1 договору Фонд надає Позичальнику кредит на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 230256 грн., строком повернення 360 місяців починаючи з моменту перерахування кредитних коштів на рахунок Позичальника відповідно до цього договору.
Кредит за цим Договором надається на будівництво житла, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51.17 кв. м., згідно з договором про будівництво житла від 29.03.2012 р. №35, укладеним між Позичальником та Забудовником ТОВ «Черкасизалізобетонбуд».
Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.10.2012 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 на підставі наказу департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради №458-08 від 26.09.2012 року.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 набув право власності на вказану квартиру до укладення шлюбу з позивачем, вказана квартира є його особистою приватною власністю.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1,2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Вирішуючи питання про поділ майна, суд виходить з наступного.
Так, згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Враховуючи те, що автомобіль д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 був придбаний сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд приходить до висновку визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 та залишити його у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 , стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за частину автомобіля
А тому, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , в розмірі 146 996,20 грн.
Щодо вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 116 930,00 грн., як 1/2 частину виплачених за період з вересня 2014 року до грудня 2023 року кредитних коштів на придбання квартири АДРЕСА_2 , то суд приходить до висновку про те, що вказана вимога підлягає до задоволення. виходячи з наступного.
Як встановлено судом, 09.04.2012 року між Черкаським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №7 ВК (власні кошти Фонду).
Відповідно до розділу 1 договору Фонд надає Позичальнику кредит на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 230256 грн., строком повернення 360 місяців починаючи з моменту перерахування кредитних коштів на рахунок Позичальника відповідно до цього договору.
Кредит за цим Договором надається на будівництво житла, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51.17 кв. м., згідно з договором про будівництво житла від 29.03.2012 р. №35, укладеним між Позичальником та Забудовником ТОВ «Черкасизалізобетонбуд».
Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.10.2012 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 на підставі наказу департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради №458-08 від 26.09.2012 року.
За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Отже, об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.
Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Суд приходить до висновку про те, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки набута ним у власність до укладення шлюбу з ОСОБА_1 та за кошти, отримані відповідачем за кредитним договором від 09.04.2012 року, за яким у позивачки не виникло жодних зобов`язань.
Судом встановлено, що за період з вересня 2014 року по грудень 2013 року сторонами сплачено 233860 грн. кредитних коштів, направлених на погашення заборгованості за кредитним договором.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).
Кредитний договір є двостороннім, оскільки породжує обов`язок кредитодавця надати кредит та обов`язок позичальника його повернути, та сплатити проценти за користування ним.
Сплата позивачем частини коштів за кредитним договором, укладеним для придбання квартири, не змінює правового статусу квартири, оскільки кредитний договір укладено між відповідачем не в період перебування сторін у шлюбі. Тому зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло лише у відповідача. Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, проте частина кредитного боргу сплачена подружжям у шлюбі, не має право ані на компенсацію частки вартості нерухомого майна, ані на певну частку нерухомості.
У разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той з подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини сум що вносилися на виконання кредитного зобов`язання.
Вказане повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові ВС у справі № 712/8602/19 від 12.06.2023 року.
Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 116 930,00 грн., як 1/2 частини виплачених за період з вересня 2014 року до грудня 2023 року кредитних коштів на придбання квартири АДРЕСА_4 .
Щодо розподілу судових витрат, то суд приходить до наступних висновків.
Так, відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.3 ст. ст.. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до статті 134 ЦПК України передбачено обов`язок сторін попередньо визначити суми судових витрат. Зокрема, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (частина перша цієї статті).
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (частина друга цієї статті).
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частина перша статті 15 ЦПК України визначає, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відповідно до п.4.1 договору, отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.
Пунктом 4.4. Договору передбачено, що за результатом надання правової допомоги, складається акт виконаних робіт (детальний опис послуг), розмір гонорару в якому розраховується шляхом множення кількості затрачених годин наданої правової допомоги на вартість години-родини визначеної пунктом 4.3. Договору.
Суд враховує, що витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.
В даному випадку, враховуючи незначну складність справи, характер виконаної адвокатом роботи, критерій реальності та розумності розміру адвокатських витрат, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 5000 грн.
Також, при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2330,43 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у відповідності до ст. 141 ЦПК України.
Крім того з відповідача на користь позивача слід стягнути 3342,78 грн. витрат, пов`язаних з залученням експерта, які сплачені позивачем 09.10.2024 року.
На підставі наведеного, ст.ст.60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 316, 319, 321, 328, 331, 368, 372, 386 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 265 ЦПК України, суд, -
Позов адвоката Драченка Владислава Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_6 ) про поділ спільного майна подружжя задовольнити.
Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , та залишити його у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 .
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р. В. Демчик