Справа № 404/1839/24
Номер провадження 2/404/534/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року Кіровський районний суд міста Кіровограда

в складі: головуючого судді Кулінка Л.Д.

за участю секретаря Солук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в місті Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , до відділу освіти Ольгинської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, про визнання незаконним та скасування наказу про припинення виплат середньої заробітної плати, та стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у квітні 2024 року звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу відділу освіти Ольгинської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області № 19 з/п «про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_1 » в частині припинення з 19 липня 2022 року ОСОБА_1 вчителю фізичної культури Новотроїцького закладу загальної середньої освіти I-III ступенів № 4 Ольгинської селищної територіальної громади збереження середнього заробітку на час несення служби за контрактом та стягнення з відділу освіти Ольгинської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області на користь педагогічного працівника, який проходив служба за контрактом, ОСОБА_1 середнього заробітку з моменту припинення таких виплат, а саме: з 19 липня 2022 року по 23 грудня 2023 року, тобто до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань» № 3494-XIвід 22.11.2023 року, в сумі 368729,15 грн. В обгрунтування позову зазначив, що з 01.09.2016 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працював вчителем початкових класів, а з 01.09.2017 року переведений на посаду вчителя фізкультури. З 25 вересня 2019 року перебуває на контракті у Збройних Силах України. 24 вересня 2019 року був звільнений від виконання посадових обов`язків на час несення військової служби згідно частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України. Зазначає, що весь час на підставі статті 119 Кодексу законів про працю України за ним зберігалось місце роботи, та він отримував середній заробіток. 15 липня 2022 року зазначив, що йому була здійснена остання виплата середнього заробітку, згідно наказу наказу відділу освіти Ольгинської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області № 19 з/п «про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_1 ». Однак, вказаний наказ він не отримував, та про зміни нарахування заробітної плати повідомлений не був. Зазначає, що оскільки вважає, що має право на отримання середнього заробітку, звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплати середнього заробітку за період з липня 2022 року по час звернення. Однак, отримав відповідь, що підстав для нарахування та виплат немає, оскільки відбулись зміни у законодавстві. 19.01.2024 року позивач зазначає, що повторно звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за період з липня 2022 року по 24.12.2023 року, тобто до часу вступу у силу змін. Вказує, що отримав відповідь, в якій відповідач зазначив, що підстави для нарахування йому заробітної плати з 19.07.2022 року перестали існувати у зв`язку зі змінами в трудовому законодавстві. Тому звернутись до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 26 березня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання (а.с.23).

Через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позов (вх. № 20748 від 13.05.2024 року) в якому останній зазначає, що з 01 вересня 2016 року позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, займає посаду вчителя фізичної культури Новотроїцького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Ольгинської селищної територіальної громади. Наказом керівника Новотроїцького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 від 24 вересня 2019 року № 132-к, на підставі наказу військової частини НОМЕР_1 від 25 вересня 2019 року №73-ВС, позивача було звільнено від виконання посадових обов`язків на час несення військової служби. Тобто, з цієї дати позивач не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним і відповідачем. Згідно із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». 01 липня 2022 року був прийнятий Закон України №2352-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин». З урахуванням внесених змін, відповідно до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України, тому з дня набрання чинності цього Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом на військову службу зберігається лише місце роботи (посади). Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття. Крім того зазначає, що на момент видачі наказу Відділом освіти Ольгинської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області від 19 липня 2022 року № 19/зп «Про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_1 », керівник Новотроїцького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Ольгинської селищної територіальної громади, який повинен був своїм наказом припинити збереження середнього заробітку позивачу та ознайомити позивача під підпис, перебував на непідконтрольній Україні території. Вказує, що позивач перебуває на військовій службі саме за контрактом з 25 вересня 2019 року. З березня місяця 2022 року по червень місяць 2022 року заробітна плата позивачу була виплачена в повному обсязі. Через неможливість евакуації бухгалтерських документів, заробітна плата нараховувалась відповідно до лютого місяця 2022 року. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (із змінами), позивачу було здійснено перерахунок середнього заробітку та у грудні місяці 2023 року зараховано та виплачено різницю. А відтак, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с.44-51).

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. В судове засідання призначене на 18 лютого 2025 року позивач не з`явився, представником позивача подано до суду заяву (вх. № 6047 від 18.02.2025 року) про розгляд справи за відсутності позивача та його представника та підтримання позовних вимог (а.с. 110-115).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві на позов. В судове засідання призначене на 18 лютого 2025 року представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.106), причини неявки суду не відомі, заяв та клопотань до суду не подавав.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке.

З 01 вересня 2016 року позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, займає посаду вчителя фізичної культури Новотроїцького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Ольгинської селищної територіальної громади, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_2 (а.с.9-11).

Відповідно до довідки Новотроїцького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Ольгинської селищної територіальної громади ОСОБА_1 був прийнятий до Новотроїцького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Ольгинської селищної територіальної громади на посаду вчителя фізкультури з 01 вересня 2016 року на підставі наказу № 93-к від 31.08.2016 року, а з 24 вересня 2019 року звільнений від виконання посадових обов`язків на час несення військової служби на підставі наказу № 132-к від 24.09.2019 року по теперішній час (а.с.13).

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_3 старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом в Збройних Силах України з 25 вересня 2019 року по теперішній час (а.с.20).

Наказом № 19/зп від 19 липня 2022 року виданого відділом освіти Ольгинської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України, припинено ОСОБА_1 , вчителю фізичної культури Новотроїцького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Ольгинської селищної територіальної громади, з 19 липня 2022 року збереження середнього заробітку на час несення військової служби за контрактом (а.с.14).

З березня місяця 2022 року по червень місяць 2022 року заробітна плата позивачу була виплачена в повному обсязі. Через неможливість евакуації бухгалтерських документів, заробітна плата нараховувалась відповідно до лютого місяця 2022 року. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (із змінами), позивачу було здійснено перерахунок середнього заробітку та у грудні місяці 2023 року зараховано та виплачено різницю, що підтверджується довідкою № 38/01-21 від 26.02.2024 року виданої відділом освіти Ольгинської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області (а.с.15-16).

На заяви позивача, Новотроїцьким закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №4 Ольгинської селищної територіальної громади, та відділом освіти Ольгинської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, надано відповідь, згідно якої повідомлено, про неможливість виплати середнього заробітку за період з липня 2023 року по теперішній час, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», від 01 липня 2022 року внесено зміни до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме починаючи з 19 липня 2022 року за захисниками, зокрема мобілізованими, строковиками, контрактниками, резервістами, роботодавця не зберігають середній заробіток (а.с.17-18).

Отже, визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України.

Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Кодексом законів про працю України надано визначення трудового договору.

Так, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, із набранням чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні.

Відповідно до частини першої статі 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 Кодексу законів про працю України , відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.

Позивач у цій справі не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призиву на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленному законом розмірі.

Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 Кодексу законів про працю України в редакції з 19 липня 2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права.

Відповідно до частини другої статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом від 01 липня 2022 року № 2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Оскільки положення частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», відтак, відповідач не порушив норми статті 58 Конституції України та Цивільного кодексу України щодо незворотності дії закону в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року.

Зокрема, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України виключені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Аналогічна правова позиція викладені у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 753/12209/22.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Мінекономіки у листі від 28 липня 2022 року №2498/4/4.1-ЗВ-22а з посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та оновлену редакцію частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України вказувало про те, що за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу як до 19 липня 2022 року, так і після цієї дати, передбачено обов`язок збереження лише місця роботи і посади.

Водночас Мінекономіки зазначено, що за мобілізованими працівниками можуть зберігати заробіток, але за власним рішенням роботодавця.

Таким чином, з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом.

Враховуючи наведене та з огляду на те, що з моменту набрання чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» відсутні правові підстави для збереження середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності цим Законом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною першою сттаті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).

Оскільки позивач при зверненні до суду з позовом звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» та позивачу у позові відмовлено, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись статтями 94, 119 Кодексу законів про працю України, статтями 10, 11, 76-81, 141, 258, 263-265, 272 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , до відділу освіти Ольгинської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, про визнання незаконним та скасування наказу про припинення виплат середньої заробітної плати та стягнення середнього заробітку, відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: відділ освіти Ольгинської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, ; місцезнаходження: 85730, Донецька область, селище міського типу Ольгинка, вулиця Маяковського, будинок № 32б.

Повний текст рішення суду складено 21.02.2025 року.

Суддя Кіровського районного

суду міста Кіровограда Людмила КУЛІНКА

Суддя Кіровського Л. Д. Кулінка

районного суду

м.Кіровограда