Справа № 143/1136/24
Провадження № 22-ц/801/480/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол М. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 рокуСправа № 143/1136/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Маліцького Миколи Володимировича на ухвалу Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 січня 2025 року, постановлену місцевим судом під головуванням судді Гуцола М.П., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

В грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, зокрема, представником позивача до матеріалів справи долучено нотаріально завірений переклад позовної заяви разом з додатками, однак прохальна частина позовної заяви відмінна від прохальної частини позовної заяви, що міститься у додатку для відповідача, а саме у позовній заяві представник позивача просив суд визнати частково недійсним спірне свідоцтво про право на спадщину, тоді коли у додатках для відповідача міститься заява з вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що представник позивача адвокат Маліцький М.В. через канцелярію суду подав оновлену позовну заяву у 3 екземплярах, копію останньої сторінки письмового перекладу заяви на російську та іспанську мови, що містить засвідчувальний напис нотаріуса, однак у ухвалі суду від 24 грудня 2024 року серед недоліків заяви зазначено, що новий зміст прохальної частини позовної заяви (визнання частково недійсним свідоцтво про право на спадщину) також має бути перекладеним на російську на іспанську мови, а справжність підпису перекладача засвідчена нотаріусом, натомість станом на 02 січня 2025 року вказані недоліки позовної заяви не усунуті, а саме відсутній переклад прохальної частини оновленої позовної заяви.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Маліцький Микола Володимирович подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також не з`ясування всіх обставин справи, просив суд скасувати ухвалу Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 січня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника місцевий суд помилково прийшов до висновку про повернення позовної заяви, оскільки в оновленій позовній заяві та супровідним листом усунено зазначені в ухвалі недоліки. Вважає, що заявником були виконані всі вимоги ухвали суду про залишення позову без руху.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ст. 3 ч.ч. 1, 3 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ст. 10 ч. 1 ЦПК України).

Вимоги щодо форми і змісту позовної заяви містить стаття 175 ЦПК України, згідно з якою у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. При цьому, позовна заява повинна містити: найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

За приписами ч. 1-3 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що суд може лишити позовну заяву без руху лише у випадку, якщо вона не відповідає вимогам, які чітко визначені статтями 175 і 177 ЦПК України.

Суд першої інстанції не має на стадії вирішення процесуального питання про відкриття провадження у цивільній справі зобов`язувати позивача робити та надавати те, що прямо не передбачено ст. ст. 175, 177 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, повертаючи позовну заяву у цій справі, суд попередньої інстанції виходив з того, що позивач, не виконав вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, зокрема, не надав переклад прохальної частини оновленої позовної заяви на російську та іспанську мови, оскільки відповідач є громадянином рф та проживає в м. Валенсія Королівства Іспанії, тобто наявний іноземний елемент.

Однак суд апеляційної інстанції не може погодитись із вказаним висновком, зважаючи на наступне.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом (частина четверта статті 9 ЦПК України).

Перекладач допускається ухвалою суду за заявою учасника справи або призначається з ініціативи суду (частина друга статті 75 ЦПК України).

Поряд з цим провадження в справах за участю іноземних осіб здійснюється з урахуванням положень розділу ХІ ЦПК України (ст.ст. 496-502), Закону України «Про міжнародне приватне право» (Закон № 2709-IV), також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд апеляційної інстанції констатує, що між Україною та Іспанією відсутній будь який договір про правову допомогу.

Відповідно до статті 80 Закону України «Про міжнародне приватне право» - у разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів, отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України.

За статтею 498 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Вказані норми статей ЦПК України та Закону України «Про міжнародне приватне право» регламентують звернення суду України саме з судовим дорученням.

Судове доручення це звернення суду однієї держави до суду іншої держави з проханням про виконання на території останньої процесуальних дій, спрямованих на допит свідків, опитування сторін, вручення позовної заяви, повістки про виклик до суду, про встановлення місця проживання відповідача тощо.

З аналізу вказаних норм вбачається, що необхідність залучення перекладача, або ж ініціювання процесу судового доручення можливе після відкриття провадження у справі.

Крім того варто звернути увагу на те, що з системного аналізу вищезазначених норм вбачається, що звернення суду України саме з судовим дорученням відноситься до його дискреційних повноважень.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи №R (80) 2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженням слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження, в тому числі органів місцевого самоврядування, завжди мають межі, встановлені законом.

Не вирішивши питання про відкриття провадження в справі суд першої інстанції в будь-якому разі передчасно обґрунтовував свої процесуальні рішення обставинами, що пов`язуються з дорученням про надання правової допомоги, а саме надання перекладу позовної заяви з додатками на іспанську та російську мови, позаяк на цій стадії ще невідомо, чи виникне процес як такий і чи буде необхідність у направленні судового доручення. Не може виключатися й ситуація, коли, до прикладу, іноземна особа матиме на території України представника та в змозі буде забезпечити свою участь у процесі.

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу на п. «а» ст. 10 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, підписаної в Гаазі 15 листопада 1965 року, до якої Україна приєдналася Законом від 19 жовтня 2000 року № 2052-ІІІ якою передбачено, якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном.

Оскільки між Україною та Іспанією відсутні договори, які б регулювали порядок направлення судових документів або забороняли їх надсилання, суд відповідно до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року може направити позовну заяву з додатками лише українською мовою безпосередньо поштою особі, що перебуває в Іспанії.

При цьому суд апеляційної інстанції констатує, що суд попередньої інстанції зобов`язавши позивача надати переклад позовної заяви та додатків до неї на іспанську та російську мову, передчасно дійшов висновку як про знання відповідачем іспанської мови, так і про незнання ним української мови, оскільки відсутні належні докази, що підтверджують або спростовують ці обставини. Факт проживання відповідача в Іспанії не є беззаперечним доказом його володіння іспанською мовою, так само як його громадянство не свідчить про неможливість розуміння української мови.

Крім того, загальновідомим є той факт, що, починаючи з 2014 року, російська федерація чинить збройну агресію проти України.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія рф проти України є серйозним порушенням рф своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 грудня 2022 року № 2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», згідно з яким Держава Україна зупинила у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР та вийшла з цієї Конвенції.

За повідомленнням Міністерства закордонних справ України від 06 січня 2023 року за № 72/14-612-2008 дію Мінської конвенції у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року.

З дати зупинення дії Мінської конвенції не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами російської федерації і Республіки Білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї.

Оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Держава Україна зупинила у відносинах з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, а тому вимагати переклад заяви та додані до неї документи на російську мову не потрібно.

Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

У даній справі суд першої інстанції проявив надмірний формалізм, переклавши на позивача можливі ризики розгляду справи за участю іноземної особи.

З огляду на викладене та встановлені апеляційним судом обставини вбачається, що ст.ст. 175, 177 ЦПК України не містять такої вимоги до змісту та додатків до позовної заяви, як вказаний судом першої інстанції недолік.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду, зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Маліцького Миколи Володимировича задовольнити.

Ухвалу Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 січня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду, зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі до суду першої інстанції (Погребищенського районного суду Вінницької області).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета