ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Лопаковій А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 про припинення права власності та зміну розміру власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним уточненим під час розгляду справи позовом до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, про: припинення права власності ОСОБА_3 на 36/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які належали останній на підставі: 18/100 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 06 жовтня 1982 року, виданого Четвертою ДДНК за реєстровим №2-2232, зареєстрованого в КП ДМБТІ та записаного в реєстрову книгу №409 за реєстровим №35; 18/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування від 05 жовтня 1982 року, посвідченого Четвертою ДДНК за реєстровим №2-2234, зареєстрованого в КП ДМБТІ та записаного в реєстрову книгу №409 за реєстровим №35, у зв`язку з їх руйнуванням; зміни розміру власності ОСОБА_1 з 64/100 частин домоволодіння з адресою: АДРЕСА_1 на розмір-одиницю (сто відсотків, через руйнування другої частини) домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ.А-1, прибудови літ.а-1, житловою площею 19,9 кв.м., загальною площею 41,9 кв.м., (прим.1-1 санвузол площею 2,9 кв.м., прим.1-2 коридор площею 7,4 кв.м., прим. 1-3 вітальня площею 11,7 кв.м., прим.1-4 житлова кімната площею 11,8 кв.м., прим. 1-5 житлова кімната площею 8,1 кв.м.), літні кухні літ.Б,б, споруд №1-5.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником 64/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана частина домоволодіння належить їй за підставі договору дарування від 02 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М.. за реєстровим № 2067. Також вона я власником більшої частини земельної ділянки за тією ж адресою. Підставою права власності на земельні ділянки є:

- на 0,0557га земельної ділянки, кадастровий номер:01:064:0010, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд присадибна ділянка) договір дарування від 02 березня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М.. за реєстровим № 2070.

- на 0,0144га земельної ділянки, кадастровий номер:01:064:0011, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - присадибна ділянка) договір дарування від 02 березня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М.. за реєстровим № 2073.

На час отримання в дар домоволодіння (02 березня 2020 року), воно складалося в цілому згідно технічного паспорту ДМБТІ від 28 січня 1993 року з житлового будинку літ. А-1 житловою площею 45,2 кв.м., загальною площею 69,3 кв.м., літніх кухонь літ. Б,б-використовуються під житло, сарай літ. В, сарай літ. Г., вбиральня літ. Д, сараї літ. Е,Ж-використовуються під житло, спорудження №1-4.

Після отримання в дар 64/100 частини будинку (лютий 2020 року), дізналася від колишнього власника її частини будинку ОСОБА_4 , що домоволодіння фактично поділено в натурі приблизно з 1980-1985 року на кв. АДРЕСА_2 та кв. АДРЕСА_3 , має два окремі виходи та окремі комунікації, де в кв. АДРЕСА_2 мешкала ОСОБА_5 ( в подальшому ця частина подарована позивачу), а в кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_3 . Матір`ю дарувальника ( ОСОБА_5 ) на підставі поділу домоволодіння було приватизовано дві частини земельної ділянки площею 0,0557 та 0,0144 га під частиною домоволодіння та господарських споруд, які на той час належали їй, а згодом перейшли у спадок її сину ОСОБА_4 , а тепер позивачу.

Згідно акту конкретного користування від 27 серпня 1982 року складеного МЕТІ домоволодіння було поділено на дві частини, з яких:

-64/100 частин відійшли ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 січня 1979 року та складалися з: в житловому будинку А-1 кв.1., що складається з коридора 1-1, кухні 1-2, житлових кімнат 1-3,1-4 площею 20,8 кв.м., погребу під А-1, сараїв В,Г, сараїв , які використовуються під житло Б,б, Е,Ж, вбиральні Д, споруд № 1,2 загального користування;

-36/100 частин відійшли ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 1975 року та складалися з: в житловому будинку А-1 кв.2., що складається з сіней 2-1, кухні 2-2, житлових кімнат 2-3,2-4 площею 16,7кв.м., погребу під А-1, вбиральні Д, споруд № 1,2 загального користування.

На час її заселення у будинок до кв. АДРЕСА_4 мешкав ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як позивач вважала на той час власник кв. АДРЕСА_3 спірного будинку.

Однак, нещодавно їй стало відомо, що інші 36/100 частин домоволодіння у АДРЕСА_1 належать померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 особі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є матір`ю ОСОБА_8 .

Частина домоволодіння, що належить досі юридично ОСОБА_3 розташована на земельній ділянці, яка не приватизована. 21 грудня 2021 року, у зв`язку з пожежею, частина домоволодіння, що юридично належить ОСОБА_3 повністю згоріла, у зв`язку з чим ОСОБА_8 (син ОСОБА_3 ) виїхав з домоволодіння за іншою адресою.

Таким чином, починаючи з грудня 2021р. за адресою АДРЕСА_1 залишилася лише частина домоволодіння позивача, де вона мешкає з родиною, у зв`язку з чим вона почала з`ясовувати яким чином визначити статус домоволодіння та змінити його на одиницю, оскільки ОСОБА_3 , яка на той час була юридичним власником, померла, а її син, який був фактичним користувачем, не мав наміру проводити будь-яких робіт щодо поновлення своєї згорілої частини домоволодіння.

Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме 36/100 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно отриманої інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 15 грудня 2023 року через п`ять років після смерті ОСОБА_3 була заведена спадкова справа № 33/2020 від 14 січня 2020 року. Позивачеві не відомо, хто є особою або особами, що прийняли спадщину, однак, відповідно до будинкової книги, на час смерті ОСОБА_3 , разом з нею був зареєстрований та мешкав її син ОСОБА_8 1976 р.н., який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном відповідно до ст.1268,1261,1270 ЦК України.

Позивач також посилається і на те, що після пожежі у грудні 2021 року за її замовленням було виготовлено новий технічний паспорт від 30 листопада 2023 року, відповідно до якого домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку літ. А-1, прибудова літ. а-1, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м.; літніх кухонь літ. Б,б; № 1-5 споруди.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 загинув, так і не встигнувши оформити юридично спадщину після смерті своєї матері на своє ім`я. Спадкова справа після його смерті не заводилась і на час його смерті вже фактично не було на що оформлювати спадщину, оскільки об`єкт спадщини повністю знищено пожежею. Таким чином, станом на грудень 2021 року частина домоволодіння, яка юридично належала ОСОБА_3 та мала б перейти у спадок ОСОБА_8 , повністю знищена у результаті пожежі, а позивач є власником інших 64/100 частин домоволодіння, яка отримана нею у дар, однак якою вона не можу розпорядитися на свій розсуд, оскільки фактично на цей час її частина складає не 64/100, а одиницю вцілілого після пожежі домоволодіння.

Через це, вона не має можливості здійснити доприватизацію земельної ділянки за вказаною адресою, оскільки юридично домоволодіння має декілька власників, що не відповідає дійсності.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позивачем її порушеного права з боку відповідача, оскільки необхідності припинення права власності іншого співвласника спірного домоволодіння та зміни розміру часток у домоволодінні для отримання дозволу на будівництво нового будинку позивача на земельній ділянці, де юридично значиться частина домоволодіння іншого співвласника, не має. Відмову у наданні містобудівних умов та обмежень позивачем отримано не було.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що у відповіді ГоловАПУ від 18 січня 2024 року зазначено перелік документів, які необхідно подавати для отримання будівельного паспорту, в яких передбачено подання згоди всіх співвласників об`єкта нерухомого майна, яку скаржник не може отримати самостійно, враховуючи смерть власників та відсутність спадкоємців, що унеможливить будівництво та оформлення юридично нового будинку позивача. Саме ця відповідь і є відмовою, на думку скаржника. Судом не застосовано норми ст.355,369 ЦК України, якими чітко передбачено згода співвласників при наданні права здійснення переобладнань будинку, що знаходиться у спільній частковій власності.

Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а відповідач не порушував права та інтереси позивача. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа ОСОБА_2 , своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалась та відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником 64/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 02 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М. за реєстровим № 2067.

Також позивач є власником земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0557 га, кадастровий номер: :01:064:0010, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), на підставі договору дарування від 02 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М. за реєстром № 2070

Позивач має право власності на земельної ділянку, площею 0,0144 га, кадастровий номер: :01:064:0011, цільове призначення - для обслуговування житла будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), на підставі договору дарування від 02 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М. за реєстровим № 2073.

Станом на 02 березня 2020 року, згідно технічного паспорту ДМБТІ від 28 січня 1993 року, домоволодіння складалося в цілому з: житлового будинку літ. А-1 житловою площею 45,2 кв.м., загальною площею 69,3 кв.м., літніх кухонь літ. Б, б - використовувались під житло, сараю літ. В, сараю літ. Г., вбиральні літ. Д, сараю літ. Е,Ж - використовується під житло, споруджень №1-4.

Право власності на 36/100 частин домоволодіння у АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Згідно копії спадкової справи, яка відкрита після смерті ОСОБА_3 , відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадщину прийняв її син ОСОБА_8 , який звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте не отримав його.

У розумінні положень ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

21 грудня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 сталась пожежа, що підтверджується актом про пожежу. Відповідно до акту експерта з ІНМ від 30 листопада 2023 року, під час обстеження було встановлено, що частина житлового будинку літ. А-1, прибудову літ. А1-1 було зруйновано у зв`язку з пожежею, також згідно Акту від 21 грудня 2021 року сарай літ. В, сарай літ. Г, вбиральню літ. Д, сарай літ. Е, сарай літ. Ж - знесено.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 помер. Спадкова справа після смерті останнього не відкривалась. Спадкоємців, які б прийняли спадщину згідно ст. 1268 ЦК України судом не встановлено. Спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 у вигляді вказаної частини домоволодіння, відумерлою не визнавалась.

Колегія суддів відзначає, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність порушеного права позивача, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Процедура припинення права власності регулюється, зокрема, Цивільним кодексом та Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За загальним правилом право власності на майно припиняється в момент його знищення, проте на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, таке право припиняється з моменту внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за заявою власника.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті, вірно керувався нормами ст. 349, 356,361 ЦК України, адже саме ці норми матеріального права регулюють спірні правовідносини, характер яких суд першої інстанції вірно з`ясував.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції відповіді ГоловАПУ, якою, на думку скаржника, відмовлено у надання будівельного паспорту, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у листі органу йдеться про надання заявником переліку документів, які передбачені діючим законодавством, а прямої відмови позивачеві не зазначалось. Колегія суддів наголошує, що, вивчивши перелік документів, які необхідно подавати заявнику, позивач на власний розсуд дійшла висновку про таку відмову, а тому порушення з боку відповідача її прав та інтересів не відбулось.

Колегія суддів, аналізуючи зазначене у рішенні суду першої інстанції та доводи скаржника, наголошує, що позивач не спростувала як встановлених судом обставин, так і законних висновків суду першої інстанції, та не довела доказами підстав, за яких вона має право звертатись до суду з даним позовом, пред`явленим до цього відповідача, враховуючи, що після ОСОБА_8 , який помер та не встиг отримати свідоцтво про спадщину, є спадкоємиця його донька ОСОБА_2 , підтвердження чого міститься в матеріалах справи. При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що остання, в силу ст. 1268 ЦК України, спадщини після батька не прийняла, однак, остання від спадщини і не відмовлялась та за нею залишається можливість успадкувати майно, право власності на яке просить припинити позивач, не маючи до такого майна жодного стосунку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із визначенням судом як характером спірних правовідносин, так і застосуванням норм матеріального права, які ці правовідносини регулюють.

Колегія суддів наголошує, що доводи апеляційної скарги зводяться до цитування скаржником встановлених судом обставин на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи, та апелянтом не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, що було б підставою для застосування колегією суддів положень ст. 376 ЦПК України та скасування рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 12 лютого 2025 року

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна