РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Мукачево Справа №303/3589/24

2/303/644/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» ;

(2) приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни

про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса тячівського нотаріального округу Стойка Н.М. про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Тячівського нотаріального округу Стойки Н.М. про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 17824288, реєстраційний номер об`єкта 104.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що державна реєстрація за відповідачем (1) права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (надалі Будинок) відбулася за умови неподання для цього документів, передбачених пунктом 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, та без дотримання положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому відповідне рішення нотаріуса про реєстрацію права власності є протиправним та підлягає скасуванню.

Від представника відповідача (1) надійшов відзив на позовну заяву, у якому наголошується на необхідності відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що іпотечний договір, укладений між сторонами містив передбачене статтею 37 Закону України «Про іпотеку» іпотечне застереження, яке прирівнюється до договору, а державному реєстратору також були надані всі документи необхідні для проведення реєстрації права власності на спірний Будинок за банківською установою. Також представник зазначає, що обраний банком позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки ґрунтується на добровільній згоді ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що виражається у підписанні ними договору іпотеки, який містить дане застереження. Крім того, сторона відповідача (1) просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідач (2) відзиву на позовну заяву не подала.

Поряд з цим, в змісті позову позивач заявив клопотання про витребування судом у приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М., Закарпатського обласного державного нотаріального архіву, Ужгородської міської ради (Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, архівного відділу) для огляду оригінали та належним чином завірені копії реєстраційної справи із усіма документами, які стали підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №17824288 про реєстрацію права власності на Будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк».

В межах розгляду справи судом вживалися заходи щодо витребування матеріалів реєстраційної справи (ухвала суду від 23.05.2024, ухвала суду від 12.07.2024).

Поряд з цим, 18.11.2024 року на електронну пошту суду надійшов лист від приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Стойки Н.М. від 18.11.2024 №20/01-16, в якому вона повідомила, що на час вчинення реєстраційної дії, будучи приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу, 5 грудня 2016 року о 15:55 нею було здійснено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Також посилається на те, що станом на грудень 2016 року, сформовану реєстраційну справу вона направила за місцезнаходженням нерухомого майна до сектору з питань державної реєстрації Мукачівської районної державної адміністрації. Згідно з наказом Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 15.04.2019 №137/8 ОСОБА_3 припинила нотаріальну діяльність як приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу.

20.11.2024 року позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив витребувати від Сектору з питань державної реєстрації Мукачівської районної державної адміністрації, а також Мукачівської міської ради матеріали реєстраційної справи з усіма документами, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності предмету іпотеки, а саме будинку АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою суду від 25.11.2024 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено.

20 грудня 2024 року на виконання вищезазначеної ухвали суду, Виконавчий комітет Мукачівської міської ради надав суду належним чином засвідчені копії документів, що містяться в електронній реєстраційній справі на Будинок.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Будинок.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Будинком суд наводить наступні обставини справи.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №MKA1GA00000002 від 18.08.2005 року, 23 серпня 2005 року між відповідачем (1) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки (надалі Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: житловий будинок літери А-А' загальною площею 81,70 кв.м, житловою площею 43,20 кв.м., житловий будинок літери Б загальною площею 108,00 кв.м, житловою площею 35,70 кв.м, сарай літери Е, вбиральня літери У, споруди №1-2, бруківка І (надалі Будинок). Предмет іпотеки на час укладання Іпотечного договору належав ОСОБА_2 в частині 3/8 та ОСОБА_1 в частині 5/8 на підставі свідоцтва про право власності (виданого на підставі рішення виконкому Мукачівської міської ради №128 від 28.05.2002). Предмет іпотеки зареєстрований як окремий виділений в натурі об`єкт права власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.36-39)

Пунктом 15.7. Іпотечного договору передбачено випадки, коли іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки.

В свою чергу, пунктом 26 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

-переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця;

-продажу Предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.05.2024 №379295459 вбачається, що за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зареєстровано право власності на Будинок, дата, час державної реєстрації: 02.12.2016 13:31:21, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32729720 від 05.12.2016 15:55:08, документи, подані для державної реєстрації: договір іпотеки, серія та номер: 3389, виданий 02.12.2016, видавник: ПН Мукачівський МНО Ришкович О.В., Додаткова угода до договору іпотеки від 23.08.2005 року, серія та номер: 504, виданий 21.08.2009, видавник: ПН Мукачівського МНО Пуга А.М.; Повідомлення, серія та номер: б.н, виданий 29.02.2016, видавник: ПАТ КБ ПриватБанк; Повідомлення, серія та номер: б.н., виданий 15.11.2016, ПАТ КБ ПриватБанк (а.с. 59-60).

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового розгляду справи, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому позовну вимогу відповідно, до якої просить скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Тячівського нотаріального округу Стойка Н.М. про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 17824288, реєстраційний номер об`єкта 104.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного власника Будинку, правомірності дій державного реєстратора при здійсненні державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновленню порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

Так, частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека.

Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду.

За нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 23 серпня 2005 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» (далі - Закон) в редакції від 05.06.2003 року.

Згідно з положеннями частини першої статті 33 Закону в редакції від 05.06.2003 у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 36 цього Закону в редакції від 05.06.2003 року, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

При цьому, згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону в редакції від 05.06.2003 року договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції на дату реєстрації прав власності за АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ).

Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок).

Пунктом 57 Порядку в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення (05.12.2016) передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення (05.12.2016) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Крім того, зі змісту умов Іпотечного договору (п. 26) випливає, що підставами для задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема і шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмового повідомлення.

З наявних в матеріалах справи документів судом не встановлено, що позивачу було надіслано письмову вимогу про усунення порушень основного зобов`язання, і що така отримана останнім (відсутнє зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення).

В свою чергу, відповідачем (1) на підтвердження своїх доводів щодо надіслання такої вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та отримання ними вимоги, підтверджуючих доказів не надано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року по справі №759/5454/19 сформулювала висновок про те, що «обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому». Подібні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 212/11955/21.

Крім того, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII (далі Закон № 1304-VII), підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В свою чергу, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Стягнення на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону № 1304-VII.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та від 19 травня 2020 року №644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

З огляду на викладене, доводи відповідача (1) про відсутність порушення вимог Закону № 1304-VII є безпідставними.

Крім того, у тексті позову ОСОБА_1 посилався на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.07.2013 року по справі №303/4259/13, на підставі якого було звернуто стягнення на предмет іпотеки Будинок в рахунок погашення кредитної заборгованості та ухвалу суду від 02.06.2016 року, якою розстрочено виконання зазначеного рішення суду.

Поряд з цим, позивач не надав копії цих судових рішень суду, однак суд володіє повним доступом до ЄДРСР (частина п`ята ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України та частина п`ята ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень») та має можливість перевірити такі доводи позивача.

Таким чином, судом встановлено на підставі даних ЄДРСР, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.07.2013 по справі №303/4259/13, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором МКА1GА00000002 від 18.08.2005 року, в розмірі 22 583,99 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.06.2013 року складає 180 446,08 гривень, було звернуто стягнення на предмет іпотеки Будинок, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 в частині 3/8 та ОСОБА_1 в частині 5/8, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № МКА1GА00000002 від 18.08.2005 р.) Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ „ПриватБанк всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. У решті вимог позову відмовлено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , в користь ПАТ КБ ПриватБанк судові витрати в розмірі 1804,46 гривень судового збору.

За результатами апеляційного перегляду даного рішення апеляційний суд Закарпатської області вирішив на підставі рішення від 03.12.2013 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 31.01.2014), другий абзац резолютивної частини рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 липня 2013 року доповнити словами: за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконання рішення. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В ухвалі Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.06.2015 року (справа №303/4259/13-ц, 6/303/131/15) суд зазначив: «Беручи до уваги, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають у власності будинок, що перебуває в іпотеці, і не перевищує 250 кв. метрів, і ними цей будинок використовується як місце постійного проживання, отриманий ОСОБА_1 кредит є споживчим, відповідно до Закону України про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, суд, приходить до висновку, що вимоги заявника є підставними і такими, що підлягають задоволенню».

Суд ухвалив заяву ОСОБА_1 задовольнити та відстрочити виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2013 року у справі за позовом ПАТ КБ Приват Банк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині звернення стягнення на житловий будинок, розташований за адресою : АДРЕСА_1 до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, який набув чинності 07 червня 2014 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/44556144). Дана ухвала суду набрала законної сили 09.06.2015.

Таким чином, за наслідком прийнятого державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірний Будинок за відповідачем (1) на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом № 1304-VII та наявність ухвали суду від 02.06.2015, якою було відстрочено виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2013 року.

За результатами судового розгляду справи слід також констатувати, що під час здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем (1) не здійснювалася оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та не надсилалися позивачу результати такої оцінки, що є порушенням статті 37 Закону України «Про іпотеку».

У матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 від іпотекодержателя інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, суду не надано доказів проведення оцінки майна предмету іпотеки на момент переходу права власності. Такий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року № 306/2053/16-ц.

Судом встановлено, що у витребуваній електронній реєстраційній справі щодо спірного об`єкту нерухомості відсутня експертна оцінка такого майнового активу на момент звернення стягнення у позасудовому порядку.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2024 року по справі № 201/15228/17 зазначила, що підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема й відсутність експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.

Враховуючи наведене, у відповідача (2) були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на Будинок за відповідачем (1).

Разом з тим, суд зазначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 Цивільного процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Таким чином, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 336/4662/19).

Зі змісту і характеру спірних відносин випливає, що спір у позивача виник з АТ КБ «ПриватБанк» щодо предмета іпотеки, а тому державний реєстратор - приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні вимог до нього.

Щодо ефективності способу захисту порушеного права обраного позивачем в контексті даного позову, слід зазначити наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон).

Порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону.

Абзац третій частини третьої статті 26 Закону також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Отже, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача (1) на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

При цьому, відповідно до абзацу першого частини третьої статті 26 Закону, відомості про право власності відповідача(1) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що «з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 545/1883/20, про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності призведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності». До схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Щодо заявленого представником відповідача (1) клопотання про застосування строків позовної давності, то таке задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Необхідність застосування позовної давності аргументована тим, що державна реєстрація права власності за АТ КБ «ПриватБанк» предмету іпотеки здійснена 02.12.2016, позивач звернувся до суду в березні 2024 року, тобто із пропуском строку позовної давності, який сплинув 02.12.2019 року. Крім того, позивач у 2018 році вже звертався до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни про визнання недійсним рішення про перехід права власності на нерухоме майно, який ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.03.2023 року залишено без розгляду (за заявою позивача).

Посилаючись на приписи частини першої с. 265 Цивільного кодексу України, представник відповідача (1) вважає, що новий позов ОСОБА_1 (після залишення 02.03.2023 року попереднього позову без розгляду), подано після спливу строків позовної давності, оскільки залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

В свою чергу, у змісті позову позивачем було заявлено клопотання про витребування з архіву суду справи №303/5544/18, в якій містяться докази в обґрунтування позовної заяви.

Судом витребувано з архіву суду вищезазначену справу, яку досліджено та в контексті хронології подій встановлено наступне.

11.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Мукачівського міськрайонного суд Закарпатської області з позовом до державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М., ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним рішення державного реєстратора про внесення запису щодо переходу права власності.

Таким чином, предметом судового розгляду фактично було оскарження рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М. від 05.12.2016, на підставі якого зареєстровано право власності на предмет іпотеки Будинок за відповідачем (1).

17.09.2018 року відкрито провадження у даній справі.

На підставі ухвали суду від 02.03.2023 року позов залишено без розгляду (за заявою позивача).

В подальшому, ОСОБА_1 оскаржував ухвалу суду від 02.03.2023 року про залишення позову без розгляду в апеляційному та касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 25.01.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.03.2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28.06.2023 року без змін.

06.03.2024 року позивач звернувся до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М. про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (справа №303/2172/24), яку було повернуто на підставі ухвали суду від 04.04.2024 року.

24 квітня 2024 року - позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що перший раз (11.09.2018) позивач звернувся до суду з позовом (справа №303/5544/18) за захистом своїх прав в межах строку позовної давності (оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято 05.12.2016). При цьому, суду не надано доказів надіслання позивачу даних про реєстрацію права власності на спірний Будинок за позивачем, у зв`язку з чим, встановити точну дату, коли позивачу стало відомо про це не виявляється можливим.

Відповідно до частини першої ст. 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Згідно з приписами частин четвертої та п`ятої ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року по справі № 904/3405/19 дійшла наступних висновків:

«122. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

123. Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, відступати від якого правові підстави відсутні…[ ].

125. Ураховуючи викладене, зважаючи на факт порушення 06 листопада 2017 року Господарським судом Дніпропетровської області провадження у справі № 904/9402/17 та її тривалий розгляд до 29 липня 2019 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою у цій справі 06 серпня 2019 року, тобто через незначний проміжок часу після залишення його попереднього позову без розгляду, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду».

Таким чином, аналізуючи фактичні обставини справи в контексті їх відповідності вищенаведеним положенням законодавства та правових позицій Верховного Суду, керуючись основними завданнями та засадами цивільного законодавства та судочинства, які закріплені у ст. 3 Цивільного кодексу України (п. 6) ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту, оскільки тривалий розгляд справи №303/5544/18 (з вересня 2018 до березня 2023 року), а також звернення позивача до суду з позовною заявою у цій справі через незначний проміжок часу після залишення його попереднього позову без розгляду, свідчить про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Вказане, на думку суду узгоджується із встановленим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом особи на справедливий суд. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Поряд з цим, слід зазначити, що позивач у прохальній частині позовної заяви допустив некоректне формулювання позовних вимог, незважаючи на те, що спосіб захисту порушеного права обрав вірний.

Так, позивач просить: «скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Тячівського нотаріального округу Стойка Н.М. про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 17824288, реєстраційний номер об`єкта 104».

Поряд з цим, рішення реєстратора приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо спірного Будинку має індексний номер 32729720 від 05.12.2016, при цьому вказаний позивачем номер рішення «17824288» є номером відомостей про речове право, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 63-64).

У постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 137/731/17 (провадження № 61-10525св21) Верховний Суд зазначив, що некоректне з точки зору лінгвістики формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо послідовного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Велика Палата Верховного Суду також зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень, тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц).

Таким чином, позов слід задоволити частково, а резолютивну частину рішення викласти з урахуванням неточностей, які допустив позивач при формулюванні прохальної частини позовних вимог.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32729720 від 05.12.2016 про реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

3. В задоволенні позовних вимог, заявлених до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни відмовити.

4. Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суму 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

7. Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі: (1) Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50,

(2) Приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надія Михайлівна, 88018, м.Ужгород, вул. Швабська, буд. 3.

Суддя В.В. Кость