Провадження 2/127/2347/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2025 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Сунько Я.Ю.

розглянувши в загальному провадженні у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, -

в с т а н о в и в:

23.05.2024 року судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом, який мотивований тим, що 18.08.2020 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , уклавши договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М. за реєстр. № 1789.

Під час укладення вказаного договору їй, як покупцю частки квартири, не було відомо і не могло бути відомо, що у Вінницькому міському суді Вінницької області розглядається справа за позовом власника 1/4 частки квартири ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про переведення прав покупця.

Оскільки в квартирі, в якій вона придбала частку, ніхто не жив, позивач одразу вселилась у спірну квартиру та розпочала у ній ремонт. Для виконання ремонтних робіт вона уклала з ТОВ «Вінбудмонтаж» договір про виконання робіт, сплатила вартість робіт 1 215 460 грн. На даний час приймає участь в утриманні квартири і сплачує комунальні послуги.

Постановою Верховного Суду від 17.08.2022 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26.08.2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про переведення прав і обов`язків покупця, стягнення коштів та скасування державної реєстрації задоволено.

Переведено на ОСОБА_2 права та обов`язки покупця 3/4 часток квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 21.01.2020 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , який було посвідчено приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М., реєстр. № 119.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 167 400 грн. шляхом перерахування з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Вінницькій області, які були внесені ОСОБА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_8 , запис про право власності вчинений 18.08.2020 року № 37811798 на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Отже, ОСОБА_4 , у якого позивач купила частки квартири, не набув права власності на вказану частку за договором купівлі-продажу від 21.01.2020 року, оскільки зазначений договір був укладений із порушенням переважного права ОСОБА_2 .

Оскільки ОСОБА_2 вживає заходи щодо виселення її з квартири, проте іншого житла у неї немає, ОСОБА_1 просила визнати за нею право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

16.07.2024 року був зареєстрований зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, який мотивований тим, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 24.12.2007 року, а також на підставі постанови Верховного Суду від 17.08.2022 року.

Так, 21.01.2020 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , які також були співвласниками житла, продали ОСОБА_4 частки квартири, про що уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М.

25.01.2020 року ОСОБА_2 не зміг зайти до квартири, в якій зареєстрований і мав на той час право на частку у праві власності на квартиру, що стало підставою для звернення до поліції 01.02.2020 року.

18.08.2020 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_10 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.08.2022 року переведено на ОСОБА_2 права та обов`язки покупця 3/4 часток квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 21.01.2020 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , який було посвідчено приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М., реєстр. № 119; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 167 400 грн. шляхом перерахування з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Вінницькій області, які були внесені ОСОБА_2 .

Право власності на частки квартири було зареєстроване за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.04.2024 року.

На підставі заяви ОСОБА_2 як власника ОСОБА_1 була знята з реєстрації за адресою проживання: АДРЕСА_2 , проте вона фактично проживає за вказаною адресою та перешкоджає власнику вселитись та користуватись належним йому нерухомим майном.

На підставі ст.ст. 319, 391 ЦК України ОСОБА_2 просив усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаного житла.

Судом вчинені наступні процесуальні дії.

Ухвалою суду від 06.06.2024 року було відкрито загальне позовне провадження за позовом ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 12.08.2024 року в цивільній справі № 127/17464/24 було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 та об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на користування квартирою.

Ухвалою суду від 28.11.2024 року закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Несса О.О. первісний позов підтримала за викладених у ньому обставин, зустрічний позов не визнала, суду пояснила, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири і не має іншого житла, понесла витрати на ремонт квартири, тому набула право користування. Просила врахувати, що ОСОБА_2 є власником іншого житла, в якому фактично проживає, тому визнання за ОСОБА_1 права на користування спірною квартирою не завдасть ОСОБА_2 шкоди.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Дмитришина Т.І. первісний позов не визнали, підтримали відзив на позов, а також підтримали вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 . Наголосили, що ОСОБА_2 є єдиним власником спірної квартири, в якій на даний час незаконно проживає ОСОБА_1 . Вона змінила вхідні двері, не дає власнику доступу до квартири. Просили захистити право Прокопчука О.В. на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому нерухомим майном.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу здійснення права власності на нерухоме майно, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми ЦК України, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1ст. 81 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

Статтею 47 Конституції України передбачено: кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно зі статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 9 Житлового Кодексу України визначено: ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17.

Судом встановлено, що 18.08.2020 року ОСОБА_11 придбала у ОСОБА_4 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , уклавши договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М. за реєстр. № 1789.

Квартира, частка в якій придбана ОСОБА_1 , має три кімнати, загальна площа квартири 74, 4 кв.м., житлова 44, 2 кв.м.

06.06.2023 року ОСОБА_1 зареєструвала постійне місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 зареєстрований в зазначеній квартирі з 22.06.2007 року, є особою з інвалідністю ІІІ групи (категорії І), має право на пільги та компенсації, встановлені ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи».

На підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 24.12.2007 року виконкомом Вінницької міської ради (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.08.2014 року), ОСОБА_2 є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Співвласниками інших часток були ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

В судовому засіданні встановлено, що по договору від 21.01.2020 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_4 придбав 3/4 часток квартири АДРЕСА_1 , в подальшому по договору купівлі-продажу від 18.08.2020 року право власності на часток квартири набула ОСОБА_3 .

Вказаний договір купівлі-продажу від 21.01.2020 року укладений з порушенням переважного права ОСОБА_2 на купівлю частки квартири, тому даний договір, а також договір від 18.08.2020 року визнані недійсними.

Так, постановою Верховного Суду від 17.08.2022 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2021 року у справі № 127/16528/20 та постанову Вінницького апеляційного суду від 26.08.2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про переведення прав і обов`язків покупця, стягнення коштів та скасування державної реєстрації задоволено.

Переведено на ОСОБА_2 права та обов`язки покупця 3/4 часток квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 21.01.2020 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , який був посвідчений приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О.М., реєстр. № 119.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 167 400 грн. шляхом перерахування з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Вінницькій області, які були внесені ОСОБА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_8 , запис про право власності вчинений 18.08.2020 року № 37811798 на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав 19.04.2024 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на частки квартири.

Таким чином, станом на день звернення до суду із даним позовом і станом на момент ухвалення рішення у даній справі ОСОБА_2 є власником всієї квартири АДРЕСА_1 .

27.05.2024 року ОСОБА_1 знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_2 , за заявою власника - ОСОБА_2 .

Оскільки ОСОБА_2 позбавлений можливості вільно володіти і користуватись своїм житлом, оскільки в квартирі проживає ОСОБА_1 , що визнали учасники в судовому засіданні, і чинить йому перешкоди в користуванні майном, а також це підтверджується письмовою відповіддю ВРУП ВП № 1 на звернення ОСОБА_2 від 28.05.2024 року, суд вважає, що право власності позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні житлом і виселення ОСОБА_1 із вказаної квартири без надання іншого житла.

Виселення в даному випадку не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке втручання у право передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену в п. 2 ст. 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

В судовому засіданні не встановлено, що ОСОБА_1 має достатні правові підстави для проживання у вказаній квартирі, визначені ЖК України, ЦК України.

Звертаючись із позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права на користування всією квартирою, ОСОБА_1 зазначила, що є добросовісним її набувачем, придбаваючи частки вона не знала, що ОСОБА_4 здійснює відчуження не маючи на це право, крім того, при оформленні договору купівлі-продажу від 18.08.2020 року в реєстрі були відсутні відомості про арешт або інші заборони.

Разом з тим, ОСОБА_1 не надала належні і допустимі докази, а також не зазначила правову підставу для визнання за нею права користування вказаним житлом після того, як на підставі постанови Верховного Суду від 17.08.2022 року право власності на квартиру визнане і зареєстроване за ОСОБА_12 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника квартири - ОСОБА_2 (ст. 64 ЖК України), не є наймачем квартири і не довела право на встановлення сервітуту щодо користування чужим майном.

Придбаваючи частку в квартирі, ОСОБА_1 мала б розуміти, що не набуває права власності на все майно і є інші співвласники, які мають право на вільне володіння і користування квартирою, до того ж, згідно особового рахунку ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі з 22.06.2007 року.

За таких обставин позов ОСОБА_1 про визнання за нею права на користування всією квартирою задоволенню не підлягає, такий спосіб захисту суперечить вказаним нормам закону.

Крім того, ОСОБА_1 не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої вона придбала частку квартири, на підставі статті 661 ЦК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн., оскільки позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільнений.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог ст.ст. 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

- позивач відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце реєстрації АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

- відповідач - позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3

Повне судове рішення складене 20 лютого 2025 року.

Суддя: