КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3919/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

ІменемУкраїни

12 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Самойлова Дмитра Євгеновича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 22 січня 2016 року, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 62.

В шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження виданим Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 08 липня 2016 року, актовий запис № 1857.

Скаржниця зазначає, що малолітній син проживає з нею, перебуває на її утриманні та під її доглядом. Вона та вітчим дитини займаються його вихованням та розвитком з урахуванням усіх його інтересів.

Вказує, шо відповідач постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріально дитину не забезпечує та не утримує, не цікавиться життям і здоров`ям сина, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, останній раз бачив сина у 2020 році.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, з апеляційною скаргою в інтересах позивачки ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Самойлов Д.Є., який посилається на необґрунтованість рішення, неповноту з`ясування обставин, які мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Висновок Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, який додавався позивачем до позовної заяви.

Скаржник також не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що залишення відповідача у якості батька ОСОБА_4 відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, оскільки ОСОБА_4 забув відповідача та не сприймає його у якості батька. Дитина сприймає як батька іншу особу - чоловіка позивача ОСОБА_5 , який дуже гарно ставиться до дитини, готовий і в подальшому піклуватись та займатись вихованням та розвитком, готовий дитину усиновити.

Відзиви на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходили.

Учасники справи у судове засідання по розгляду апеляційної скарги не з`явились, своїх представників не направили, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Зокрема, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Самойлов Д.Є. був повідомлений про судове засідання шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції від 11.12.2024 року (а.с. 135)

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток за адресою місця проживання, які повернулись до апеляційного суду без вручення адресатам із відміткою пошти про відсутність адресатів за вказаними адресами.

Враховуючи положення ч. 8 ст. 128, ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 22.01.2016, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 62.

У шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 08.07.2016 року, актовий запис № 1857.

З матеріалів справи також вбачається, що 27 березня 2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) серії НОМЕР_1 .

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 взяла прізвище ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя ОСОБА_7 народився син - ОСОБА_8 (а.с. 14)

Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач матеріально дитину не забезпечує та не підтримує, не бере участі у її вихованні, не дбає про її фізичний та духовний розвиток, не піклується про неї, не бере участь у її життя, останній раз бачив сина у 2020 році.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Крім того, суд вказав, що позивач не довела жодної із підстав, передбачених ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з урахуванням наступного.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами 1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини 1 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною 1 статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, наразі відсутні.

Доводи скаржника, за відсутності належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно ОСОБА_4 , не можуть бути достатніми підставами для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.

Щодо неврахування судом першої інстанції Висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів зазначає наступне.

Так, з доданої позивачем до позовної заяви копії Висновку органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації вбачається, що він наданий на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 755/15607/21.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі № 755/15607/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба в справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - залишено без розгляду з підстав, передбачених ч. 5 ст.223 ЦПК України, у зв`язку із повторною неявкою належним чином повідомленого позивача у судове засідання.

За змістом вказаного Висновку органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації: «Спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації спільно з фахівцями соціальної роботи Деснянського районного в місті Києві центру соціальних служб було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та з`ясовано, що умови для проживання та виховання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , створені. Для дитини наявне спальне ліжко, письмовий стіл, комод, також наявні дитячі речі та іграшки відповідно до віку дитини.

Відповідно до інформації спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №277 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує даний навчальний заклад з 01.09.2022 року. ОСОБА_4 вихований, з повагою ставиться до вчителів. Охоче бере участь у громадському житті класу, доручення класного керівника виконує старанно, сумлінно. ОСОБА_4 проживає разом із матір'ю, ОСОБА_1 , та її чоловіком, ОСОБА_5 . Стосунки в родині добрі. Мати та її чоловік добросовісно виконують свої обов'язки по вихованню ОСОБА_4 . Вони приділяють значну увагу навчанню хлопчика, щоденно бувають у школі, цікавляться успіхами та досягненнями ОСОБА_4 .

Батько дитини, ОСОБА_3 , не забирає дитину зі школи, не спілкується з учителями, в будь-який спосіб не проявляє інтересу до успіхів та досягнень ОСОБА_4 .

Відповідно до наданої інформації Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Деснянського району міста Києва, дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не перебуває на диспансерному обліку в суміжних спеціалістів. Про здоров'я дитини турбується мати, ОСОБА_1 . На прийом до лікаря-педіатра з дитиною приходить мати, яка дотримується необхідного догляду за дитиною та виконує всі призначення лікаря.

З наданих документів вбачається, що мати дитини, ОСОБА_1 , перебуває у декретній відпустці по догляду за малолітньою дитиною, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до характеристики з місця проживання, ОСОБА_1 зарекомендувала себе як громадянка з активною життєвою позицією, конфліктних ситуацій з сусідами не було, завжди привітна і тактовна.

Мати дитини, ОСОБА_1 , в своїх поясненнях від 21.10.2022 року просила звернути увагу на висновок психологічного дослідження сімейних взаємин від 18.10.2022 року психолога ОСОБА_12 , відповідно до якого в результаті психологічного дослідження ОСОБА_4 , дитина визнає своєю сім`єю: маму, батька, ОСОБА_9 , бабусь та дідусів з маминої та татової сторони. Дитина розповідає та визнає батьком ОСОБА_9 , розповідає про роль батька ( ОСОБА_9 ) в його житті (батько проводить із ним багато часу, водить на гуртки, вчить з ним уроки, проводить і забирає зі школи, дарує подарунки). Батька, ОСОБА_2 дитина не згадує, ОСОБА_4 не розуміє , чому у нього інше прізвище, ОСОБА_4 добре почуває в сім'ї, позитивно відзивається про свою сім'ю, відчуває любов та увагу до себе.

Батько дитини, ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . В своїх письмових поясненнях до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянського районної в місті Києві державної адміністрації від 14.10.2022 повідомив, що заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Також повідомив, що з вересня 2022 офіційно працевлаштувався та зобов`язується сплачувати аліменти та погасити заборгованість по аліментам.

Відповідно до розрахунку, заборгованість по аліментам у ОСОБА_2 на утримання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом 01.09.2022 складає 248504,86 грн.

03.11.2022 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації розглядалось питання щодо надання до суду висновку про позбавлення батька, ОСОБА_2 , батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , було прийнято рішення про перенесення розгляду питання у зв`язку із тим, що батько дитини ОСОБА_2 наголосив, що може надати довідку щодо зменшення розміру заборгованості по аліментам.

17.11.2022 року на засідання ОСОБА_2 повідомив, що заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина. Пояснив, що дійсно, не приходив і не спілкувався з ОСОБА_4 , тому що дитину йому не дають. Не надав органу опіки та піклування довідку про зменшення заборгованості по аліментах.

Одноголосним рішенням комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації було рекомендовано органу опіки та піклування надати до суду висновок про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .»

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав оцінки вищевказаному Висновку органу опіки та піклування. Однак, вказана обставина не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки це не призвело не неправильного вирішення справи.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок органу опіки та піклування є таким, що має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року (справа № 243/13192/19-ц).

Апеляційний суд, надаючи оцінку поданому позивачем Висновку органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, виходить із того, що він складений у 2022 році, в той час, як у даній справі позовна заява подана ОСОБА_1 у травні 2023 року. Тобто, обставини, встановлені комісією з питань захисту прав дитини Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, які покладені в основу висновку, не можна вважати актуальними станом на час розгляду справи судом першої інстанції.

Крім того, Висновок не містить посилання на обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України, суд не може взяти його до уваги.

Апеляційний суд звертає увагу, що наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Натомість, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами ухилення відповідача від виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, а позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина є передчасним і таким, що суперечить інтересам дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Самойлова Дмитра Євгеновича - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар