справа № 489/8226/24 провадження №2/489/532/25
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2025 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Коваленка І.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомленням учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі ПрАТ «СК «Уніка») до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних

встановив:

У жовтні 2025 року ПрАТ «СК «Уніка» звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача 36498,44 грн. інфляційних втрат 6826,36 грн. трьох процентів річних, всього 43324,80 грн., а також 3028,00 грн. судового збору та 8000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування позову вказано, що 01.03.2023 Ленінським районним судом міста Миколаєва винесено рішення у справі № 489/5606/21 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка», в порядку суброгації 108718,59 грн. У подальшому рішення суду залишено без змін.

На підставі вказаного рішення було видано та пред`явлено для примусового виконання виконавчий лист у справі.

22.01.2024 рішення суду виконано в примусовому порядку, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями приватного виконавця Химича О.М. № 359.

Посилаючись на те, що відповідач допустив порушення грошового зобов`язання з 20.12.2021 (дата першого судового засідання у справі № 489/5606/21), позивач вважає, що на підставі частини другої статті 625 ЦК України отримав право на стягнення з відповідача інфляційних втрат від знецінення грошової одиниці України, внаслідок інфляційних процесів в державі та трьох процентів річних за період з 20.12.2021 по 22.01.2024 дати остаточного відшкодування шкоди.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.10.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 04.12.2024 продовжено розгляд справи у зв`язку із повторним направленням відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі та матеріалів позовної заяви.

Про розгляд справи сторони повідомлені належним чином, в т.ч. шляхом розміщення оголошення на офіційному веб сайті судової влади. Направлена на адресу відповідача судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судовий розгляд.

Правом на дання відзиву відповідач не скористалася.

Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України не надходило.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вимогами частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01.03.2023 у справі № 489/5606/21, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23.05.2023, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «УНІКА» страхове відшкодування за завдані збитки в розмірі 108718,59 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270,00

Виданий відповідно до вказаного рішення виконавчий лист був пред`явлений ПрАТ «СК «УНІКА» для примусового виконання приватному виконавцю Химичу О.М., яким було відкрито виконавче провадження № 73862362, та виконано 22.01.2024, що підтверджується платіжним дорученням № 359 на суму 110988,59 грн.

Позивач вважає, що так як відповідач ОСОБА_1 допустив порушення грошового зобов`язання з 20.12.2021 - дати першого судового засідання, призначеного ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва про відкриття провадження від 31.08.2021 у справі № 489/5606/21, по 22.01.2024 дати перерахування приватним виконавцем присуджених з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 110988,59 грн., відповідно ПрАТ «СК «Уніка» на підставі частини другої статті 625 ЦК України отримало право на стягнення з відповідача інфляційних втрат від знецінення грошової одиниці України, внаслідок інфляційних процесів в державі та трьох процентів річних за вказаний період.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного правого регулювання.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц)).

Окрім того, в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

Щодо визначення початку періоду прострочення відповідачем грошового зобов`язання, то у постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц Велика Палата Верховного Суду, зокрема, висловила таку правову позицію.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди.

Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими висновки судів, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду.

Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то в цьому випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, адже одна сторона зобов`язана сплатити певну визначену грошову суму стягувачу.

Тобто Велика Палата Верховного Суду вже висловила правову позицію з приводу того, що грошове зобов`язання з відшкодування шкоди виникає між сторонами із заподіяння шкоди, а не з рішення суду. Положення частини другої статті 625 ЦК України мають застосовуватись з урахуванням вказаного вище висновку Великої Палати Верховного Суду.

Такого висновку дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2025 у справі № 922/1920/24.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи наведений вище правий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо початку періоду прострочення відповідачем грошового зобов`язання та межі судового розгляду, прострочення грошових зобов`язань у справі що розглядається слід рахувати з дати вказаної позивачем 20.12.2021.

За такого та зважаючи на те, що пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України не поширюється на спірні правовідносини, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних є правомірними.

Щодо розміру нарахованих позивачем відповідно до частини другої статті 625 ЦК України інфляційних втрат в сумі 36498,44 грн. та трьох процентів річних в сумі 6826,36 грн., які підтверджені відповідними розрахунками позивача, які нічим не спростовані, та перевірені судом, таке нарахування є вірним.

У зв`язку із наведеним, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про порушення відповідачем грошового зобов`язання, розмір якого підтверджено рішенням суду, що є підставою для стягнення з відповідача у порядку частини другої статті 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох процентів річних, в загальні сумі 43324,80 грн., через що вказані позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Так як позов в частині вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних задавлено повністю на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3028,00 грн., сплата якого підтверджується платіжною інструкцією № 005357 від 14.10.2024.

Вирішуючи вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує наступне.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача під час розгляду цивільної справи в суді першої інстанції представляв адвокат Білий В.С.

На підтвердження понесених витрат матеріали справи містять Договір доручення № 1ВИМ на правові (юридичні-консультативні) послуги від 10.11.2023, укладений між ПрАТ «СК «Уніка» та ФОП ОСОБА_2 , Додаткову угоду №1 від 01.11.2023 до Договору доручення № 1 ВНМ від 01.11.2023, Договір № 2/23ю про надання правової допомоги від 02.11.2023, укладений між Адвокатським об`єднанням «Білий» та ФОП ОСОБА_2 , Додаток № 1 до Договору № 2/23ю від 02.11.2023, Акт (звіт) прийому-передачі наданих послуг № 1/23190 від 14.10.2024 до Договору про надання правової допомоги № 2/23ю від 01.11.2023, Довіреність № 783/4 від 20.12.2023, Свідоцтвом про право зайняття адвокатською діяльністю серії ХС № 000229, виданого на ім`я адвоката Білого В.С.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №757/29103/20-ц зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з копій акту (звіту) прийому-передачі наданих послуг №1/23190 до договору про надання правової допомоги №2/23ю від 01.11.2023, що датований 14.10.2024, надані адвокатом послуги, серед іншого, включають в себе послуги з опрацювання документів, матеріалів справи, доказів, тощо.

Верховний Суд у постанові від 28.09.2022 у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зазначив, «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».

З огляду на викладене, керуючись принципом справедливості та верховенства права, а також виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру, а також, з урахуванням невеликої складності справи, її однотипності, що з огляду на професійний рівень адвоката не потребує значного витрачання часу, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн. Визначений розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» 36498,44 грн. інфляціних втрат, 6826,36 грн. три відсотки річних, всього 43324,80 грн. (сорок три тисячі триста двадцять чотири гривні, 80 коп.), а також судовий збір в сумі 3028,00 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень 00 коп.) та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 коп.).

У іншій частині вимог про стягнення правничої допомоги відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УНІКА", , адреса: м. Київ, вул. Теліги Олени, 6-В .

відповідач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 21.02.2025.

Суддя І.В.Коваленко