Справа №932/7389/22
Провадження №2/932/353/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого-судді Цитульського В.І., за участю секретаря судового засідання Вишневецької К.Д., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачів ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Наталія Павлівна, ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін Михайло Самуілович, про визнання недійсними довіреності та договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію прав,,

В С Т А Н О В И В :

Основні процесуальні рішення та дії.

07.12.2022 ОСОБА_3 , через представника адвоката Міняєва А.О., звернулася із позовом до ОСОБА_4 у якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 від 23.02.2019.

Одночасно із позовною заявою подано клопотання про витребування матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення оскаржуваного договору.

Ухвалою судді Овчиннікової О.С. від 08.02.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання та витребувано копію нотаріальної справи щодо посвідчення оскаржуваного договору.

03.04.2023 ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, до якого долучено зокрема копію оскаржуваного договору та довіреності від імені дарувальника ОСОБА_7 на підставі якого його було укладено.

В судовому засіданні 19.07.2023 представником позивача подано клопотання про витребування копії нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності від імені ОСОБА_7 та інших доказів.

Ухвалою суду від 19.07.2023 у задоволенні такого клопотання відмовлено з підстав того, що витребувані документи знаходяться поза предметом доказування даної справи.

14.08.2023 до суду надійшли копії нотаріальної справи щодо посвідчення оскаржуваного договору.

27.12.2023 представником позивача подана заява про зміну предмету позову, зокрема доповнено позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреності від імені ОСОБА_7 на ОСОБА_5 , посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Царейкіним М.С. та скасуванням рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. про державну реєстрацію права власності.

Одночасно позивач повторно подав клопотання про витребування копії нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності від імені ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 11.04.2024 таке клопотання було задоволено.

05.03.2024 відповідач ОСОБА_4 подала відзив на змінену позовну заяву.

Розпорядженням в.о. керівника апарату від 19.06.2024, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_8 , призначено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого визначеного головуючого суддю Цитульського В.І.

Ухвалою від 21.06.2024 справу прийнято до розгляду вказаним суддею, позов залишено без руху, запропоновано позивачу сплатити судовий збір, виходячи із майнової природи заявлених вимог.

Заявою від 26.06.2024 представник уточнив, що заявлені ним вимоги є немайновими.

Ухвалою суду від 28.06.2024 призначено підготовче засідання по справі.

24.09.2024 до суду надійшла копія нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності від імені ОСОБА_7

07.10.2024, у день підготовчого засідання, представником позивача подано клопотання про призначення експертизи із питанням про виконавця підписів та напису в оскаржуваній довіреності, виклик свідка, витребування матеріалів щодо видачі ОСОБА_7 . ID-карти та копії витягу з реєстру нотаріальних дій.

Ухвалою суду від 07.10.2024 відмовлено у задоволенні вказаних клопотань (зокрема й через неможливість проведення експертизи через відсутність оригіналу довіреності та відповідних зразків, а також відсутністю клопотань про їх витребування).

Цією ж ухвалою закрито підготовче провадження.

04.11.2024 третьою особою подано докази, які суд не бере до уваги на підставі ч.9 ст.83 ЦПК України. Окрім того такі докази подані поза встановленим процесуальним строком, клопотання про поновлення якого не заявлено (ст.126 ЦПК України).

04.11.2024 представником позивача подано клопотання про призначення експертизи та витребування документів, необхідних для її проведення.

Відповідні клопотання залишені судом без розгляду на підставі ч.2 ст.126 ЦПК України (подані поза встановленим процесуальним строком, клопотання про поновлення якого не заявлено).

Також представником позивача заявлено два відводи головуючому судді у задоволенні яких було відмовлено.

Стислий виклад позиції позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_7 . Позивачка претендує на спадкування після ОСОБА_7 за правом представлення, оскільки батько позивача помер. Звернувшись до нотаріуса позивач дізналася про те, що квартира ОСОБА_7 була нею подарована 23.02.2019 в користь відповідача ОСОБА_4 . При цьому договір дарування від імені дарувальника укладено ОСОБА_5 на підставі довіреності від 09.02.2019.

Позивач вважає, що наявні підстави для визнання вказаних правочинів недійними, оскільки на момент укладення довіреності ОСОБА_7 було 92 роки, вона потребувала стороннього догляду, між правочинами пройшло лише 14 днів. Позивач вказає що має сумніви у тому, що довіреність була підписана ОСОБА_7 , а також сумніви в тому, що на час посвідчення довіреності ОСОБА_7 усвідомлювала свої дії та могла ними керувати.

Окрім цього позивач вказує на відсутність волевиявлення у ОСОБА_7 на відчуження квартири, оскілки вона із онуком ОСОБА_6 залишалася проживати у квартирі до моменту своєї смерті, сплачувала комунальні послуги, іншого житла не мала. Більше того, квартира та ключі від неї не були передані набувачу.

З огляду на наведене позивач підсумовує про вчинення правочину без наміру створення правових наслідків та про підроблення підпису ОСОБА_7 .

Відтак позивач просить визнати недійсними довіреність та договір дарування, а також скасувати рішення реєстратора про реєстрацію права власності на підставі оскаржуваного договору дарування.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Стислий виклад заперечень відповідачів.

Згідно відзивів відповідачі заперечують проти задоволення позову, зазначають що квартира АДРЕСА_1 була відчужена від імені ОСОБА_7 ОСОБА_5 на підставі довіреності в користь рідної сестри дарувальника - ОСОБА_4 з дотриманням усіх вимог чинного законодавства. Зокрема довіреність та договір посвідчено нотаріально, право власності на квартиру зареєстровано державою за набувачем.

Відповідачі вказують, що дарувальник не проживала у вказаній квартирі з 03.09.2018, а проживала у квартирі відповідача.

Окрім цього відповідачі стверджують, що житлово-комунальні послуги щодо вказаної квартири оплачувалися ОСОБА_5 .

У судовому засіданні представник відповідачів заперечила проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні.

Фактичні обставини встановлені судом.

Оскаржувані правочини та реєстрація.

09.02.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Церейкіним М.С. посвідчено довіреність від імені ОСОБА_7 , якою остання уповноважила ОСОБА_5 управляти та розпоряджатися своїм майном, зокрема подарувати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4

23.02.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петриком Н.П. посвідчено договір дарування за яким ОСОБА_5 , діючи від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності від 09.02.2019, подарувала квартиру АДРЕСА_1 в корись ОСОБА_4 .

На підставі вказаного договору дарування право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано 23.02.2019 за ОСОБА_4 , рішення державного реєстратора від 23.02.2019, індексний номер 45669205.

Право позивача на спадкування після ОСОБА_9 .

Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_10 .

Із свідоцтва про народження ОСОБА_11 вбачається, що її батьком був ОСОБА_10 .

Із свідоцтва про укладення шлюбу вбачається зміна ОСОБА_11 прізвища на « ОСОБА_12 ».

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою від 28.06.2022 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_3 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Інших відомостей про спадкову справу позивачем не надано, клопотань про її витребування не заявлено.

Родинні зв`язки відповідача.

ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є батьками ОСОБА_15 (змінила прізвище на « ОСОБА_16 » у зв`язку із укладенням шлюбу) та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач стверджує, що ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , проте документу на підтвердження зміни прізвища не надає.

Інші докази.

Згідно відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб вбачається, що у вказаній квартирі було зареєстровано право проживання ОСОБА_7 з 05.09.1980 по 26.10.2021 та ОСОБА_6 з 29.08.2002 по дату видачі відповіді - 26.10.2022.

Позивачем долучено шість квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг щодо вказаної вище квартири за червень, липень та серпень 2021 року. Платниками вказані ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Відповідачем долучено вибіркові квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг щодо вказаної вище квартири за період з березня 2019 року по лютий 2023 рік, платник ОСОБА_5 . На даний час особові рахунки переоформлені на відповідача.

Відповідачем подано акти про встановлення факту не проживання ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_2 з 03.09.2018. Такі акти підписані фізичними особами, проте підписи ніким не засвідчені. Суд вважає що відповідні показання мали б бути повідомлені в судовому засіданні під присягою. Тому суд не бере до уваги відповідних актів.

Відповідачем надано довідку про поховання ОСОБА_18 , видано ОСОБА_5 .

У декларації ОСОБА_7 про вибір лікаря від 11.06.2019 вказано адресу місця її проживання на АДРЕСА_3 .

Судові витрати.

За подання позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 992,40 грн. та 2 147,20 грн. Сплачуючи судовий збір позивач виходив із трьох немайнових вимог.

Норми та висновки застосовані судом.

У відповідності до ч. ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19.06.2019 у справі №554/11179/13-ц, від 02.11.2020 у справі №326/81/15.

Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України: від 24.09.2014 року у справі №6-116цс14; від 21.01.2015 у справі №6-197цс14; від 09.08.2017 у справі №6-2690цс16. Вказані правові висновки у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019у справі №369/11268/16-ц.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не може бути визнано судом недійсним. З правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 по справі №145/2047/16-ц вбачається, «що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі №6-164цс12)).

Спадкоємець який прийняв спадщину може пред`являти віндикаційний позов (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2024 в справі №465/4103/21).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

За приписами ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У відповідності до останнього абзацу п.1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Приписами п.1.3 1.8 вказаних Рекомендацій передбачено необхідність для проведення відповідних досліджень надання експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За приписами ч.2 ст.83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі №347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.

Висновки суду.

Позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Позивач стверджує про недійсність правочинів щодо відчуження квартири ОСОБА_7 та про факт прийняття позивачем спадщини після останньої.

Наслідком описаної ситуації є набуття позивачем права власності на майно ОСОБА_7 із дня її смерті.

Оскілки право власності на таке майно зареєстровано за відповідачем, позивач мав пред`явити віндикаційну вимогу про витребування спадкового майна в свою користь.

Проте відповідної вимоги позивач не пред`явив.

Хоча позивач наполягає що пред`явлений ним позов має немайновий характер, його вимоги свідчать про намагання провести реституцію між сторонами договору дарування.

Зокрема скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення та визнання на підставі судового рішення недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права припиняються та проводиться державна реєстрація набуття попередніх прав.

Відтак задоволення заявлених вимог буде мати наслідком відновлення реєстрації права власності на спадкове майно за померлим спадкодавцем а не за позивачем.

Суд звертає увагу, що нотаріусом вже відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відтак обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неефективним, що виключає можливість задоволення позову.

Позиція позивача є суперечливою.

Позивач вказує про те що підпис на довіреності не належить ОСОБА_7 . Викладене свідчить про те, що така довіреність не вчинена, а відповідно її не можна визнати недійсною.

Разом із тим позивач фактично визнає факт її вчинення та вказує про наявність підстав для визнання її недійсною з підстав, вказаних у ст. 225 та 234 ЦК України.

При цьому вказані у вказаних статтях підстави недійсності правочину є взаємовиключними.

Так перша підстава вказує на вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Друга підстава свідчить про свідоме укладення сторонами правочину без наміру створення передбачених ним наслідків.

Описана позиція позивача дозволяє сумніватися у наявності реальних підстав для звернення до суду.

Позивачем не доведено жодної із підстав позову.

Жодного доказу про те, що ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними в момент посвідчення оскаржуваної довіреності позивачем не надано.

Доказів того, що обоє учасників правочину не мали наміру створити правові наслідки які ним передбачені та діяли умисно, позивачем не надано.

Жодного доказу про те, що ОСОБА_7 не підписувала довіреність позивачем також не надано.

На переконання суду подання позивачем клопотання про проведення почеркознавчої експертизи без реальної можливості її проведення (без надання чи витребування оригіналу об`єкту дослідження та відповідних зразків) та із порушенням процесуального строку не свідчить про виконання обов`язку доказування.

Окрім цього позивачем не надано жодного доказу, який би давав підстави принаймні сумніватися у факті підписання ОСОБА_7 довіреності на одного із відповідача з правом дарування її квартири іншому відповідачу.

Так, за життя, протягом майже двох років, ОСОБА_7 не оспорювала факту дарування нею квартири.

У декларації ОСОБА_7 про вибір лікаря від 11.06.2019 вказано що вона проживає за адресою відповідача. Житлово-комунальні послуги за спірну квартиру з 2019 року в основному оплачувала відповідач, похованням ОСОБА_7 займалася відповідач.

Відтак логічним вбачається факт наміру ОСОБА_7 залишити своє майно відповідачу.

В свою чергу стверджуючи про те, що ОСОБА_7 потребувала догляду позивач не зазначає про надання нею відповідної допомоги.

Наявність декількох квитанцій про сплату комунальних послуг від імені ОСОБА_7 у 2021 році, факт реєстрації у квартирі місця проживання ОСОБА_7 та третьої особи не свідчить про відсутність у ОСОБА_7 наміру видати довіреність та дарувати квартиру.

Також позивачем не надано спадкової справи після ОСОБА_7 щоб суд зміг пересвідчитися про факт прийняття спадщини позивачем та відсутності інших спадкоємців, права яких можуть порушуватися даною справою.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Розподіл судових витрат.

Оскільки суд відмовляє в позові підстави для відшкодування позивачу сплаченого ним судового збору відсутні.

Відповідачем не заявлялося до стягнення судових витрат.

З урахуванням наведеного суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Наталія Павлівна, ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін Михайло Самуілович, про визнання недійсними довіреності та договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію прав відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 14.02.2025.

Суддя: В.І. Цитульський