СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/1538/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Петренко Н.О., розглянувши клопотання відповідача ОСОБА_1 про залишення позову без руху та надання строку на примирення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року представник позивача Видюк Д.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Відповідачем подано клопотання про залишення позову без руху у зв`язку з відсутністю відомостей про адвоката Видюка Дмитра Володимировича , який подав позов в інтересах позивача у Єдиному реєстрі адвокатів України.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Рішенням Ради адвокатів міста Києва від 13 липня 2017 року № 65 «Про видачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю» Рада адвокатів міста Києва вирішила: відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у зв`язку із успішним проходженням стажування, видати свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, допустити до складання Присяги адвоката України: ВИДЮК ДМИТРО ВОЛОДИМИРОВИЧ.

У відповідності до Витягу з Єдиного реєстру адвокатів України сформованого 31.08.2017 Серії АА № 000381 Видюк Дмитро Володимирович є адвокатом, якому видано Свідоцтво № 5944 від 15.08.2017 року, яке не зупинене/не припинене.

Одночасно із видачою Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Видюку Д.В. видано Посвідчення адвоката України КВ № 5944 від 15.08.2017 року.

Отже, Видюк Д.В. став адвокатом відповідно до положень частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», якою передбачено, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державного мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Статтею 204 ЦК України чітко визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких обставин, зазначене Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю є дійсним.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 26 вересня 2019 року у справі №910/3845/19, чітко зазначено, що відсутність даних про адвоката в Єдиному реєстрі адвокатів України не підтверджує відсутність статусу адвоката за наявності у нього свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю або посвідчення адвоката України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності.

Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Аналіз вказаних законодавчих норм свідчить, що статус адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

Доказів того, що вказане свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю визнане у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, матеріали справи не містять.

Щодо клопотання відповідача про надання строку сторонам на примирення суд зазначає наступне.

Згідно з ч.5 ст.55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із ст.111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Такого висновку дійшов Верховний Суд справа №442/6319/16-ц,/ постанова від 30.05.2019р.

Беручи до уваги категоричне заперечення позивача щодо надання строку на примирення подружжю, оскільки як зазначено позивачем у відповіді на відзив після 24.06.2024 року відповідачем не вживались заходи щодо примирення між подружжям, заява про надання строку на примирення є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. При цьому, суд звертає увагу, що поняття «моральні засади суспільства» діючим законодавством не визначено, а тому при вирішення питання чи не буде надання часу на примирення суперечити моральним засадам суспільства суд застосовує положення ст.24 Сімейного кодексу України, яке закріплює вільну згоду жінки та чоловіка на шлюб та заборону примушування жінки та чоловіка до шлюбу. Отже, при категоричній незгоді позивача на примирення, суд вважає, що надання такого строку на примирення буде суперечити ст.24 Сімейного кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.24, 55, 56, 11 СК України, ст.ст.258, 259, 260, 268, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання відповідача ОСОБА_1 про залишення позову без руху у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про розірвання шлюбу - залишити без задоволення.

Клопотання відповідача ОСОБА_1 про надання строку на примирення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про розірвання шлюбу - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.О. Петренко