Справа № 333/8602/24
Провадження №2/333/707/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі:

судді Холода Р.С.,

за участю секретаря судового засідання Марченко В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2024 року ОСОБА_1 звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 05.06.2006 року по 23.05.2012 року перебувала у шлюбі з відповідачем. У шлюбі у них народилась дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає з нею.

ОСОБА_3 з 2011 року регулярно надавав матеріальну допомогу на утримання доньки, але з початку літа 2024 року припинив надавати кошти на її утримання.

З цих підстав, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму, але не більше десяти прожиткових мінімумів, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду і до дня досягнення нею повноліття.

Ухвалою суду від 04.10.2024 року провадження по справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

05.12.2024 року та 23.12.2024 року на адресу суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву (під назвою заперечення), в якому він зазначив, що заперечує проти задоволення позовної заяви, так як 23.05.2012 року в присутності двох свідків, ОСОБА_1 написала розписку про те, що вона не має претензій до ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 21.03.2032 року.

Незважаючи на це, він, починаючи з 2016 року до квітня 2024 року, в добровольному порядку сплачував аліменти на утримання доньки. В березні 2024 року він був вимушений звільнитися з роботи через стан здоров`я (має декілька між хребцевих гриж) та наразі проходить тривале та дороговартісне лікування.

Також зазначив, що в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває позовна заява ОСОБА_6 до нього про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_7 , 2013 року народження.

Крім того, на його утриманні перебуває мати ОСОБА_8 , яка є пенсіонеркою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у ньому.

ОСОБА_1 додатково повідомила, що в 2007 року за кошти її батьків та батьків відповідача по 50% від вартості будинку був куплений садовий будинок. Влітку 2007 року вони взяли кредит для купівлі машини.

В 2012 році, після розгляду справи про розлучення з відповідачем, вона написала розписку, текст якої продиктував секретар суду. Коли вона підписувала вказану розписку, то думала, що це стосується розподілу майна, а не щодо несплати аліментів. На цей час вона з донькою жили у вказаному будинку, право власності на яке вона оформили в 2020 році.

Представник позивача зазначила, що позивачка є фізичною-особою підприємцем, але доходу в неї немає, так як відсутня торгівля.

У 2012 році дійсно між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були певні домовленості, які полягали в тому, що він не буде претендувати на частину будинку, який вони на той момент розглядали як спільне майно подружжя, а вона відмовиться від аліментів на дитину. Але для цього потрібно було оформити право власності на цей будинок, поділити його та укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. Водночас, до стадії оформлення документів вони не дійшли, договорів про припинення права на аліменти для дитини та про передачу майна відповідача на користь доньки не укладали, тому на її думку, розписка не є належним доказом, що відповідач передав майно доньці в рахунок сплати аліментів. З 2016 року відповідач почав добровільно сплачувати аліменти на доньку, що на її думку, також підтверджує те, що між сторонами не було досягнуто жодних домовленостей.

З 2015 року квітень 2024 року ОСОБА_3 добровільно сплачував аліменти, тому вона жодних претензій до нього не мала.

Згідно рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.01.2025 року ОСОБА_3 не заперечував проти стягнення з нього на користь ОСОБА_9 1/4 частини з усіх видів заробітку на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , що свідчить про те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти. А тому, вона вважає, що можливо стягнути з нього аліменти і на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини від його доходів

Відповідач ОСОБА_3 до зали судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та зазначив, що він позов не визнає.

08.01.2025 року у судовому засіданні відповідач пояснив, що садовий будинок був спільним майном подружжя, який він залишив ОСОБА_1 в рахунок аліментів на доньку ОСОБА_10 . Право власності на цей будинок оформлено не було, жодних домовленостей, що саме він буде займатися його оформленням також не було.

Він працював в ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь», з якого звільнився за станом здоров`я у березні 2024 року. У 2015 році він в бухгалтерії добровільно написав заяву про відрахування з його заробітної плати певної суми на користь ОСОБА_1 . Наразі він не працює, проходить медико-соціальну експертну комісію, отримує пенсію приблизно 19 000,00 грн.

Заслухавши пояснення та доводи позивача, представника позивача, відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 05.06.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Комунарським районним судом м. Запоріжжя від 23.05.2012 року.

Сторони є батьками ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується паспортом останньої та витягом з реєстру територіальної громади №2023/003826874.

ОСОБА_1 , у присутності двох свідків склала розписку про те, що вона не має претензій до ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 21.03.2032 року. В рахунок сплати майбутніх аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , нею було отримано нерухомість, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки від 16.04.2020 року, підписаної головою СТ «Озон-1» Мішиною З.І., ОСОБА_1 є членом садівничого товариства «Озон-1» у смт Кушугум і користується земельною ділянкою АДРЕСА_4 , площею 0,1 га і має споруди садовий будинок АДРЕСА_3 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №224320126, ОСОБА_1 на праві власності належить садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 . Підстава для державної реєстрації: довідка про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, серія та номер: 7, виданий 16.04.2020 року, видавник: «Озон-1» садівниче товариство.

Відповідно до ч. 1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

На підставі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України,при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

З роз`яснень, викладених у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-Х1І від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Встановлюючи розмір аліментів, які необхідно стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 , суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у 2025році прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2025 року складає 3196,00 грн.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 є пенсіонером та отримує пенсію в розмірі 19 000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що у нього є проблеми зі здоров`ям, а саме: має декілька між хребцевих гриж, та що наразі він проходить тривале та дороговартісне лікування.

Водночас, жодних підтверджуючих документів з приводу стану здоров`я та лікування відповідач не надав.

Тобто, з матеріалів справи не вбачається, що у відповідача є проблеми зі станом здоров`я, доказів того, що його матеріальний стан не дозволяє виконати рішення суду, останнім надано не було.

Посилання сторони відповідача на те, що на його утриманні перебуває мати, яка є непрацездатною за віком та потребує його утримання, відповідачем не доведено, як не надано доказів, що він є єдиним її сином. Водночас, суд приймає до уваги факт допомоги батькам з боку відповідача.

Також, суд враховує той факт, що рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06.01.2025 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 28.11.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

З огляду на викладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 01.10.2024 року, оскільки, на підставі ч. 1ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Суд дійшов до висновку про стягнення аліментів в 1/6 частині, а не в 1/4, враховуючи наявність у відповідача іншої неповнолітньої дитини, на яку він також має сплачувати аліменти.

Щодо посилань відповідача на розписку

Суд не приймає до уваги надану відповідачем розписку ОСОБА_1 від 23.05.2012 року з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 190 СК України (в редакції станом на 23.05.2012 рік) той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується і підлягає державній реєстрації. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину.

Тобто, набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що орган опіки та піклування надавав дозвіл для укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст.219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

У розписці є підтверджувальні записи двох свідків, але нотаріального посвідчення розписки сторони не здійснили.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що вищевказана розписка, надана відповідачем, не є договором про припинення права на аліменти у розумінні статті 190 СК України.

Відтак розписка не може зумовити припинення обов`язку відповідача із матеріального забезпечення неповнолітньої дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Вимога ОСОБА_1 щодо стягнення аліментів не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку не підлягає задоволенню, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 182 СК України.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_12 звільнена від сплати судового збору, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, судовий збір у розмірі 1211,20 грн. судом покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 130, 141, 223, 258, 259, 265, 268, 274, 279 ЦПК України, ст.ст. 141, 182, 191, 199, 200СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.10.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному обов`язковому виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 25.02.2025 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод