КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 761/1012/24 Головуючий у суді першої інстанції - Мальцева Д.О.
Номер провадження № 22-ц/824/3261/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року АТ «Райффайзен Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого просило суд: стягнути з ОСОБА_1 на його користь дострокову заборгованість за заявою-договором про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-45562151 від 23 лютого 2020 року у сумі 178 979, 27 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі - 163 780, 05 грн, в тому числі простроченої заборгованості за кредитом - 1739,86 грн, заборгованості за відсотками у розмірі - 15 199,22 грн, в тому числі простроченої заборгованості за відсотками - 14 090,45 грн, та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 березня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено заяву-договір про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-45562151 від 23 лютого 2020 року, згідно умов якого він надав відповідачу кредит у розмірі 139 334,03 грн строком до 24 лютого 2026 року під фіксовану процентну ставку в розмірі 35,30 % річних, а відповідач в свою чергу зобов`язалася належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором.

Вказує, згодом між банком та відповідачем укладено ряд додаткових угод від 21 листопада 2022 року, 06 березня 2023 року та 04 липня 2023 року до кредитного договору. Однак, відповідач умови кредитного договору, а саме про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, належним чином не виконує, заборгованість не погашає, у зв`язку з чим у останньої виникла заборгованість за кредитним договором, що станом на 31 жовтня 2023 року складає 178 979, 27 грн, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року позов АТ «Райффайзен Банк» - задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за заявою-договором про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-45562151 від 23 лютого 2020 року у розмірі 178 979, 27 грн, з яких сума заборгованості за кредитом - 163 780,05 грн у тому числі прострочена заборгованість за кредитом 1739,86 грн;. заборгованість за відсотками 15 199,22 грн, у тому числі прострочена заборгованість за відсотками 14 090,45 грн Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк» - залишити без задоволення.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно заяви-договору про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-45562151 від 23 лютого 2020 року вона отримала кредит у сумі 133 900, 00 грн під 35,30 % річних. Вказує, відповідно до графіку щомісячний платіж за кредитом, включаючи тіло кредиту та відсотки, становив в середньому 4 612, 62 грн. Наголошує, до пред`явлення їй вимоги про дострокове розірвання договору та погашення кредиту 31 жовтня 2023 року, згідно графіку платежів, сума становила б за 44 місяці фактичного користування - 198 619, 49 грн, включаючи суму тіла кредиту - 52 018, 78 грн, та відсотків - 146 600, 71 грн

Звертає увагу суду, що згідно банківської виписки за період користування кредитом нею було сплачено 131 832, 69 грн, на підставі цього, вважає, що прорахувавши різницю між сумою, вирахуваною з графіку та фактично сплаченою станом на 31 жовтня 2023 року, вона винна 66 786, 80 грн (198 619, 49 - 131 832, 69).

Також зазначає, що судом першої інстанції не надано належним чином оцінку капіталізації заборгованості, яка на її думку, є незаконною. Вказує, що не погоджується із сумою заборгованості за кредитним договором у зв`язку з проведенням банком реструктуризації заборгованості, шляхом капіталізації відсотків, оскільки, про дозвіл і порядок капіталізації відсотків не зазначено в заяві-договорі №014-RO-82-45562151 від 23.02.2020 року, а також вона не робила ніяких заяв та не надавала дозвіл на реструктуризацію боргу шляхом капіталізації відсотків. Крім того, зазначила що в жовтні 2023 року їй встановлено інвалідність ІІ групи, у зв`язку з чим погашення кредитної заборгованості на даний час виявляється неможливим.

Наголошує, позивачем зазначено, що капіталізація відсотків підтверджена додатковими угодами, укладеними між нею та банком, від 21 листопада 2022 року, 06 березня 2023 року та 04 липня 2023 року. Проте, вказує, що позивачем не було надано доказів того, що вона підписала вищевказані угоди. Відтак, вважає, що позивачем приховано було збільшено відсоток з 35,30% до 70,60%.

06 грудня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника АТ «Райффайзен Банк» - Божок Т.В., у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що твердження апелянта щодо відсутності підпису апелянта на додаткових угодах від 21 листопада 2022 року, 06 березня 2023 року та 04 липня 2023 року не відповідає дійсності. Зазначає, дане не ставилося нею під сумнів при розгляді у суді першої інстанції. Разом з тим, наголошує, додаткові угоди підписані Електронним підписом з позначкою часу АЦСК. Вказує, відповідно до системи «Райффайзен Онлайн» особа була належним чином ознайомлена з Правилами банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк». Таким чином, вважає, що апелянт повністю погодилася з умовами кредитного договору та додатковими угодами, укладеного до нього.

Наголошує, проведена реструктуризація направлена на зменшення фінансового навантаження на апелянта та була проведена без підписання будь-яких угод відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк». Тому, вважає, що сторони дійшли згоди про можливість проведення реструктуризації без підписання між ними додаткових угод.

10 грудня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника АТ «Райффайзен Банк» - Лозіної О.Ю., який є ідентичним за своїм змістом до поданого раніше відзиву від представника АТ «Райффайзен Банк» - Божок Т.В..

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк» - залишити без задоволення з підстав мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надіслало. Про причину неявки суд не повідомило.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що відповідач звернувся до АТ «Райффайзен Банк Аваль» і підписав заяву про акцепт публічної пропозиції/угоди № CMDPI-291480 від 12 березня 2019 року. Відповідно до цієї угоди відповідач прийняв-акцептував публічну пропозицію АТ «Райффайзен Банк» про надання послуг в порядку та на умовах, що викладені у правилах банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк», що оприлюднені та знаходяться у вільному доступі на сайті банку та висловив повну та безумовну згоду з її умовами.

23 лютого 2020 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 було укладено заяву-договір про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит-готівкою» №014-RO-82-45562151 від 23 лютого 2020 року в розмірі 139 334, 03 гривень строком до 24.02.2026 року під фіксовану процентну ставку у розмірі 35,30% річних.

Відповідно до умов п. 1.4 заяви-договору сторони встановили, що у разі настання передбачених підпунктом 3.6.2. пункту 3.6. статті 3 розділу 6. Правил обставин дефолту, банк має право відмовити клієнту в наданні кредиту (з припиненням зобов`язання банка надати кредит) та/або вимагати дострокового виконання клієнтом зобов`язань за кредитом, включаючи повернення суми кредиту, сплату процентів, пені та інших платежів за кредитом, про що направляє клієнту письмове повідомлення. На письмову вимогу банка, клієнт зобов`язаний здійснити дострокове погашення заборгованості за кредитом у відповідності до умов, зазначених в письмовому повідомлені банка. У разі невиконання цієї вимоги, банк має право вжити заходи для стягнення заборгованості клієнта за кредитом, які не суперечать законодавству України.

Банк виконав свої зобов`язання, надавши 24 лютого 2020 року відповідачу кредитні кошти на поточний рахунок відповідача у сумі 139 334,03 грн.

У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2023 року заборгованість останньої перед АТ «Райффайзен Банк» за Заявою-Договором №014-RO-82-45562151 від 23 лютого 2020 року становить 178 979, 27 грн, яка складається із: заборгованість за кредитом у розмірі - 163 780, 05 грн, в тому числі простроченої заборгованості за Кредитом - 1739,86 грн; заборгованості за відсотками у розмірі - 15 199,22 грн, в тому числі простроченої заборгованості за відсотками - 14 090,45 грн.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на момент розгляду справи відповідач не сплатила зазначену суму заборгованості. Будь-яких доказів, що підтверджують невідповідність розміру заборгованості умовам кредитного договору, суду надано не було. Розрахунок заборгованості відповідачем жодним чином не спростований. Умови договору також не оспорюються.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач свої зобов`язання за заявою-договором про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-45562151 від 23 лютого 2020 року не виконує, а отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за заявою-договором про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-45562151 від 23 лютого 2020 року у розмірі 178 979,27 грн.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Крім того, згідно зст. 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних.

Таким чином, підписавши заяву-договір про відкриття поточного рахунку та надання кредиту "Кредит готівкою" електронним підписом, відповідач добровільно погодився у письмовому вигляді на умови кредитування, зокрема, розмір кредиту, порядок його надання та відсотки за користування кредитом.

Аналогічний висновок викладено й у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року по справі № 284/157/20-ц та від 12 січня 2021 року по справі №524/5556/19.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26 грудня 2019 року по справі № 467/555/19, враховуючи, що шляхом ознайомлення відповідача під підпис з паспортом споживчого кредиту між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами ст.204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір згідно зі ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Заяву-договір про відкриття Поточного рахунку та надання кредиту "Кредит готівкою" № 014-RO-82-124695175, що є додатком до договору банківського обслуговування № PDV2-894462 від 03 березня 2015 року відповідач підписала шляхом використання електронного підпису (а.с. 10-12, т.1).

Відповідачем не заперечується, що вона була повністю ознайомлена з умовами кредитного договору до його підписання.

Разом з тим, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 посилається на те, що капіталізація заборгованості, на її думку, є незаконною. Вказує, що не погоджується із сумою заборгованості за кредитним договором у зв`язку з проведенням банком реструктуризації заборгованості, шляхом капіталізації відсотків, оскільки, про дозвіл і порядок капіталізації відсотків не зазначено в заяві-договорі №014-RO-82-45562151 від 23 лютого 2020 року, а також вона не робила ніяких заяв та не надавала дозвіл на реструктуризацію боргу шляхом капіталізації відсотків. Наголошує, що нею не було підписано додаткові угоди від 21 листопада 2022 року, 06 березня 2023 року та 04 липня 2023 року.

Однак суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що додаткові угоди від 21 листопада 2022 року, 06 березня 2023 року та 04 липня 2023 року, якими підтверджена капіталізація відсотків, були підписані відповідачем в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису (а.с. 20, 23, 26, т.1). Відтак, ОСОБА_1 надала дозвіл на реструктуризацію боргу, шляхом капіталізації відсотків, уклавши вищевказані угоди, що відповідало її волі. Разом з тим, даного представник відповідача - Кобенко О.Ю. у судовому засіданні не спростувала.

Апеляційний суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта.

При цьому, згідно пункту 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц.

Таким чином, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, зокрема, наданим розрахунком заборгованості, де вказано, що заборгованість за кредитом становить 174 969,52 грн, в тому числі, прострочена заборгованість за кредитом - 1099,80 грн, заборгованість за відсотками становить - 15 082,90 грн, в тому числі, прострочена заборгованість за відсотками 12 948,75 грн, підтверджує заборгованість відповідача за виданим кредитом.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що наданий ОСОБА_1 у відзиві до суду першої інстанції розрахунок заборгованості не спростовує надану банком виписку по рахунку, відповідно до якого вихідним залишком є 177 870, 50 грн, оскільки відомості із розрахунку заборгованості, наданого ОСОБА_1 міститься у виписці по рахунку, наданій банком, та відповідно є врахованим при визначенні суми заборгованості останньої перед банком.

Таким чином, системний аналіз матеріалів справи, зокрема, вказаної виписки з клієнтського рахунку, наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 , дають підстави для висновку, що банк правомірно звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими відсотками, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач по справі у повному обсязі здійснив погашення заборгованості за наданим кредитом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну правову оцінку та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалюючи вказане судове рішення суду апеляційної інстанції враховує правові висновки Верховного Суду, що викладені у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, провадження № 61-20799св19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, провадження № 61-2903св21, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, провадження № 61-18967св20, від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20, провадження № 61-2904св21.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що вимога банку погасити проценти та тіло кредиту за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями) встановленою ст. 611 ЦК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, судом першої інстанції надано мотивовану оцінку всім обставинам справи та дано відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 ..

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв