Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Зарева Н.І., за участю:

секретаря судового засіданні - Корень В.Т.,

представника позивача - Ракущинець А.А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Йосипчук О.В.,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом:

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , до

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Наталії Михайлівни, адреса: вул. Швабська, 70, офіс 7, м. Ужгород,

про визнання недійсними договорів дарування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій просить визнати недійсним договір дарування частки у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , від 23 травня 2018 року та договір дарування частки права власності на зазначену квартиру від 27 вересня 2018 року.

Заява мотивована тим, що перший правочин був укладений без погодження опікунської ради, не містить підписів обох батьків. Позивач не надав згоду на дарунок батьківської квартири та не підписував відповідної заяви. Під час підписання цих документів ОСОБА_3 був у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_3 не підписував свідомо вищевказані договори дарування.

19 серпня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Йосипчука Олега Володимировича надійшов відзив, у якому адвокат просить відмовити у задоволенні позову. Доводи представника зводяться до того, що відповідачка у передбаченому законом порядку прийняла дарунки від позивача. Позивач усвідомлював, що ним були укладені договори дарування. Покликається на те, що судом у справі № 308/2809/20 було встановлено, що оспорювані договори дарування спірної квартири укладені у встановленому законом порядку, і підстав для їх розірвання нема, оскільки, позивач з відповідачкою перебували у добрих стосунках, жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваного договору не мали і у суду відсутні підстави вважати, що угода була укладена внаслідок обману, насилля, погрози, а також того, що позивач був змушений вчиняти ці угоди на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин. Норма ст. 727 Цивільного кодексу України, на яку покликається позивач регулює порядок розірвання договору дарування, а не визнання його недійсним. Позивач добровільно, усвідомлюючи правові наслідки договору дарування, уклав оспорювані договори. Під час виконання договору сторонами не порушено його умов та досягнута мета договору дарування щодо передачі власником свого майна у власність відповідачки без отримання будь-якої взаємної вигоди. Вказані договори дарування не містять умов щодо права користування позивачем спірною квартирою та щодо заборони її відчуження. Позивачем не доведено незаконності спірних договорів дарування, чи неправильності дій нотаріуса при їх посвідченні та невідповідності таких дій Закону України «Про нотаріат». Оспорюваний правочин від 23.05.2018 не суперечить правам та інтересам відповідачки. Внаслідок його укладення не було звужено обсяг існуючих майнових прав дитини та не було порушено охоронюваних законом інтересів дитини, не відбулося зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення, і не було порушено гарантій збереження права дитини на житло. Cам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. До того ж виконавчим комітетом Ужгородської міської ради прийнято рішення № 360 від 08.11.2017, пунктом 1.4 якого надано дозвіл ОСОБА_6 (матері відповідачки) на надання згоди неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посвідчення угоди про прийняття в дарунок квартири за адресою: АДРЕСА_1 , витяг з якого був наданий приватному нотаріусу Дурневич Н.М. для посвідчення спірного договору. Позивачем не доведено, що в момент укладання договорів дарування він перебував у стані алкогольного сп`яніння. До того ж, перебування особи у стані алкогольного сп`яніння не є самостійною підставою для визнання правочину недійсним. З тексту оспорюваних договорів вбачається, що нотаріус перевірив дієздатність сторін під час їх посвідчення. Жодного вироку суду, згідно з яким відповідачку було б визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення відносно позивача немає.

Окрім цього, представник відповідачки просить суд застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог, з огляду на те, що про укладення вказаних договорів він дізнався з моменту їх укладення, тобто з 23.05.2018 та 27.09.2018 відповідно.

23 вересня 2024 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якій поміж іншого, звертає увагу на те, що в рамках кримінального провадження № 773 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, було зроблено дві почеркознавчі експертизи, згідно з висновками яких, дарувальник був під впливом збиваючих факторів, ймовірніше в стані алкогольного сп`яніння. Його колишня дружина брехнею викликала його на зустріч та заманила до піцерії, пригостила, а потім умовила зайти до знайомого нотаріуса. Доказом того факту, є також відсутність у заповіті дитини від першого шлюбу, яка залишилась без спадщини. Про вищевказані правочини позивач дізнався тільки 29.01.2020 в рамках кримінального провадження, після вилучення у нотаріуса, згідно з ухвалою суду. Рішення суду, на яке покликається представник відповідача, не має відношення до предмету даної справи.

Від приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Наталії Михайлівни надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких вона вказує на те, що нею, за заявою позивача, було заведено спадкову справу за ОСОБА_8 (його матір`ю). 23.05.2018 за реєстровим № 1288 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну померлій ОСОБА_8 квартиру по АДРЕСА_1 . 23 травня 2018 року до неї звернувся ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , батьки неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо укладення та нотаріального посвідчення договору дарування 3/4 часток у праві власності на вищевказану квартиру. Договір укладався за рішенням виконкому Ужгородської міської ради та за згодою матері неповнолітньої. Після цього, ОСОБА_3 виявив бажання скласти заповіт на все належне йому майно на користь своєї доньки ОСОБА_7 . 27.09.2018 ОСОБА_3 та ОСОБА_7 звернулися до неї щодо укладення та нотаріального посвідчення договору дарування 1/4 частки у праві власності на дану квартиру. Спірні договори посвідчені нею у відповідності до норм чинного законодавства.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Звернули увагу на те, що свідомо позивач ніколи б не підписав вищевказані договори, внаслідок чого він став безхатьком. Відповідачка пригостила позивача алкоголем і переконала підписати договори дарування. Нотаріус не вжила заходів, спрямованих на перевірку розуміння позивачем значення своїх дій. На переконання позивача, експертизи доводять, що позивач був у звичайних для себе умовах, а саме в стані алкогольного сп`яніння, а тому не міг свідомо вчинити оспорювані договори дарування.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовної заяви з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності існування підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними. Дієздатність позивача перед укладанням договору перевірена нотаріусом. Згода на укладення правочину була надана. Дарувальник батько, а обдаровувана - донька - за згодою матері. Права дитини не були звужені, внаслідок укладення договору. Крім того, просив застосувати строк позовної давності.

ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що вона проживала до 16 років з бабусею та тіткою. Потім її попросили виїхати. Після смерті бабусі з батьком важко було зв`язатися, він постійно спав, його споювали. Інколи він був побитий. Друга дружина пішла від нього і вона сказала своїй матері - ОСОБА_1 , що батько потребує допомоги. Він постійно їй говорив, що " ОСОБА_10 " просить зробити дарування на відповідачку. Батько повідомляв, що не збирається цього робити. Вважає, що він не усвідомлював та не підписував договори дарування.

Приватний нотаірус ОСОБА_11 у судове засідання не з`явилася, однак, подала заяву, в якій просить розглянути справи у її відсутності, взяти до уваги надані нею письмові пояснення щодо позовних вимог.

Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив таке.

23 травня 2018 року ОСОБА_3 , як дарувальник, та неповнолітня ОСОБА_7 , яка діяла за згодою матері ОСОБА_6 , як обдаровувана, уклали договір дарування частки у праві власності на квартиру.

Згідно з умовами даного договору, ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_7 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_7 прийняла у власність (в дар) частки у праві власності на цю квартиру.

У пункті 6 даного договору зазначено, що сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним та усвідомленим, а умови договору відповідають інтересам та дійсним намірам сторін та узгоджені ними.

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М.

27 вересня 2018 року ОСОБА_3 , як дарувальник, та ОСОБА_7 , як обдаровувана, уклали договір дарування частки у праві власності на квартиру.

Згідно з умовами даного договору, ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_7 1/4 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_7 прийняла у власність (в дар) 1/4 частки у праві власності на квартиру.

У пункті 6 даного договору зазначено, що сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним та усвідомленим, а умови договору відповідають інтересам та дійсним намірам сторін та узгоджені ними.

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М.

23 травня 2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М.

Згідно з цим заповітом, позивач заповідав все майно, яке буде належати йому на день смерті своїй доньці ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У даному документі рукописним текстом написано: «Заповіт складений на моє прохання записано нотаріусом з моїх слів, прочитано мною уголос до його підписання, та підписаний мною особисто о 13 год. 20 хв. як такий, що повністю відповідає моєму волевиявленню». Заповіт підписаний ОСОБА_3 .

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29.11.2023 вбачається, що Ужгородським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0001773 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України. З даного витягу встановлено, що кримінальне провадження розпочато з приводу надходження 07.06.2019 матеріалів заяви ОСОБА_3 щодо факту вчинення шахрайських дій з його квартирою. Група невстановлених осіб, діючи умисно, з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки з використанням шахрайських дій у 2018 році заволоділи квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/107-22/3257-ПЧ від 03.05.2022, складеного на підставі постанови слідчого у кримінальному провадженні № 0000343, рукописний текст у графах на лицьовому боці заповіту № 588 від 23.05.2018, виконаний громадянином ОСОБА_3 під впливом тимчасових збиваючих факторів, імовірніше за все природного характеру, властивих, зокрема, почерку, виконаному особами в незвичному стані (хворобливий стан, стан сильного душевного хвилювання, алкогольне сп`яніння та ін.).

Підписи у заповіті від 23.05.2018 у 8 графі 1 рядок та у договорі дарування частки права власності на квартиру від 23.05.2018, сторінка № 2, 7 графа, 1 рядок виконані громадянином ОСОБА_3 під впливом тимчасових збиваючих факторів, імовірніше за все природного характеру. Встановити яких саме факторів неможливо в зв`язку з простотою будови підписів та малим об`ємом графічного матеріалу, відображеного в них.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 грудня 2020 року в цивільній справі № 308/2809/20 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про розірвання договорів дарування від 23.05.2018 та від 27.09.2018 відмовлено.

Згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_4 , вона є донькою позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

З ордеру на житлове приміщення № 003909 серії УЖ, виданого головою виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів вбачається, що даний документ виданий ОСОБА_3 з сім`єю з 2 чоловік на право заняття житлового приміщення площею 28,73 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 . Склад сім`ї дружина ОСОБА_6 .

Також у ході судового розгляду справи судом досліджено спільну заяву ОСОБА_6 та ОСОБА_3 від 27.10.2017, в якій вони просять міського голову Ужгородської міської ради надати дозвіл на надання згоди неповнолітній ОСОБА_7 на посвідчення угоди про прийняття в дарунок приватизованої квартири, загальною площею 73,3 кв.м., житловою площею 47,8 кв. м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 4213-Е від 22.01.2025, проведеної у рамках кримінального провадження № 0001773, підпис на другому аркуші у графі "Підписи: Дарувальник" у договорі дарування за реєстраційним № 587 від 23.05.2018, виконаний ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Підпис на другому аркуші у графі "Підписи: дарувальник:" у договорі дарування за реєстраційним № 587 від 23.05.2018, виконаний під впливом тимчасових збиваючих факторів, імовірніше за все - природнього характеру. Встановити яких саме факторів неможливо, у зв`язку з простотою будови підписів та малим об`ємом графічного матеріалу, відображеного у них. Підпис на другому аркуші у графі "Підписи: дарувальник: " у договорі дарування за реєстраційним № 1367 від 27.09.2018 виконаний ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Підпис на другому аркуші у графі "Підписи: дарувальник: " у договорі дарування за реєстраційним № 1367 від 27.09.2018 виконаний під впливом тимчасових збиваючих факторів, імовірніше за все - природнього характеру. Встановити яких саме факторів неможливо, у зв`язку з простотою будови підписів та малим об`ємом графічного матеріалу, відображеного у них. Вирішити питання про те, чи виконані підписи у графах "підпис" та "підписи" навпроти рукописних записів " ОСОБА_3 " у заяві № К-166/12 від 27.10.2017, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чи іншою особою - не надалось можливим. Підписи у графах "підпис" та "підписи" навпроти рукописних записів " ОСОБА_3 " у заяві № К-166/12 від 27.10.2017 виконані виконавцем у звичайному стані, без впливу на нього якихось збиваючих факторів.

Оцінивши належним чином досліджені у ході судового розгляду справи докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У позовній заяві позивач просить визнати недійсним договір дарування своїй доньці - відповідачці частки у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , від 23 травня 2018 року та договір дарування частки права власності на дану квартиру від 27 вересня 2018 року з тих підстав, що перший правочин був укладений без погодження опікунської ради, не містить підписів обох батьків. Позивач не надав згоду на дарунок батьківської квартири та не підписував відповідної заяви. Під час підписання цих документів ОСОБА_3 був у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_3 не підписував свідомо вищевказані договори дарування.

При цьому, згідно з ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до статті 298 ЦПК України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

При цьому, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами.

Водночас, згідно з ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У ході розгляду справи, клопотання про призначення психіатричної експертизи сторонами не заявлялось.

Водночас, доводи, якими обгрунтовує позивач позовні вимоги про визнання оспорюваних договорів дарування недійсними, є недостатніми для висновку про те, що під час їх укладення позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 сформулював висновок, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування.

Разом з цим, судом було встановлено, що у матеріалах справи не міститься жодного доказу на підтвердження доводів ОСОБА_3 щодо введення його в оману під час укладення спірного договору, а також того, що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними у момент укладення правочину.

Жодних підстав вважати, що позивач мав незадовільний стан здоров`я, мав потребу у догляді чи сторонній допомозі, не мав можливості себе обслуговувати, чи був у хворобливому стані на момент вчинення правочину, мав психічну хворобу, тощо, у ході розгляду справи не здобуто.

Зокрема, для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може бути покладений висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року в справі № 6-1531цс16 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18).

Лише у разі встановлення таких обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У справі, що розглядається, позивачем не подано висновку психіатричної експертизи, клопотань про її призначення не заявлено.

Поряд з цим, суд, оцінюючи подані позивачем докази неспроможності в момент вчинення правочину розуміти свої дії та (або) керувати ними, врахував те, що квартира, яка є предметом дарування, є єдиним житлом позивача, а також те, що він залишився проживати в ній після укладення договору дарування.

Однак, підстав вважати, що волевиявлення позивача в момент укладання оспорюваних договорів, не відповідало його внутрішній волі, судом не встановлено.

Про це свідчить, зокрема, і те, що між датами укладення договорів, які позивач просить визнати недійсними, пройшло чотири місяці, тобто тривалий час для того, щоб дізнатись про наслідки першого укладеного правочину, усвідомити їх, та надати їм оцінку у стані, який дозволяв йому керувати своїми діями, розуміти значення своїх дій.

Разом з цим, після спливу чотирьохмісячного строку після укладення першого договору дарування 23.05.2018, позивач знову укладає аналогічний правочин 27.09.2018, не маючи при цьому, жодних заперечень щодо первинного правочину.

До того ж, у ході розгляду справи судом не встановлено наявність підстав вважати, що спірні правочини були вчинені під впливом обману, з огляду на те, що стороною позивача не наведено жодного обгрунтування, у чому полягає обман.

Сам по собі факт перебування позивача під впливом тимчасових збиваючих факторів, імовірніше за все природного характеру, властивих, зокрема, почерку, виконаному особами в незвичному стані (хворобливий стан, стан сильного душевного хвилювання, алкогольне сп`яніння та ін.) хоч і підтверджується висновками експертів, однак, не доводить того, що позивач не був взмозі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладання оспорюваних договорів.

Висновки почеркознавчих експертиз, подані позивачем на підтвердження позовних вимог, не спростовують висновків суду, а тільки підтверджують, що позивач під час укладання договорів перебував під впливом тимчасових збиваючих факторів природного характеру, у той час як їх характер та можливість під впливом даних факторів усвідомлювати значення вчинених позивачем дій та (або) керувати ними, залишається недоведеною обставиною.

Позивачем не наведено обгрунтування того, які фактичні умови правочинів, які ним були укладені, він невірно сприйняв внаслідок помилки. Зокрема, у чому полягала помилка сприйняття, які умови він розумів під час їх укладення, чи стосовно яких умов правочину він був введений в оману.

Договори дарування містять підписи позивача, що визнається сторонами, та підтверджується, зокрема, наданими представником позивача висновками проведених в рамках кримінального провадження почеркознавчих експертиз.

Що стосується доводів позивача про те, що договір дарування від 23.05.2018 укладений без погодження опікунської ради, слід зазначити таке.

Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Водночас, дозвіл органу опіки та піклування по своїй суті є адміністративним актом, який має приватноправову дію та орієнтований на приватне право.

Такий дозвіл потрібний для охорони державою інтересів окремих осіб, зокрема, з метою недопущення припинення права, зменшення майна, і тому держава вважає за необхідне в певних випадках «втручатися» в приватноправові відносини батьків (осіб, які їх замінюють, опікунів, піклувальників) та вимагати отримання дозволу.

Для передання майна неповнолітній дитині у власність за договором дарування не потрібний дозвіл органу опіки та піклування, і тому такий договір не може бути кваліфікований як нікчемний на підставі частини першої статті 224 ЦК України.

Договір дарування частки квартири № 587 від 23.05.2018 укладений на користь неповнолітньої ОСОБА_7 , відповідає її інтересам, та ніяким чином не звужує її права, а відтак суд відхиляє доводи позивача щодо недійсності даного договору з підстав не погодження органом опіки та піклування.

Подібні висновки зробив Касаційний цивільний суд у постанові від 29.06.2022 у справі № 571/1607/20.

До того ж, у матеріалах справи міститься спільна заява сторін від 27.10.2017, у якій вони просять міського голову надати дозвіл на надання згоди неповнолітній ОСОБА_7 на посвідчення угоди на прийняття в дарунок приватизованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім цього, встановлено, що рішенням виконкому Ужгородської міської ради від 08.11.2017 за № 360 надано дозвіл ОСОБА_6 на надання згоди неповнолітній ОСОБА_7 на посвідчення угоди про прийняття у дарунок квартири.

Вищевказані обставини позивачем не спростовано.

Щодо заявленої представником відповідача заяви про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захистсвого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього.

І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Беручи до уваги те, що у ході розгляду справи було встановлено, що заявлене позивачем право порушене відповідачем не було, а позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його недоведеністю, підстав відмовляти у позові через сплив позовної давності у суду немає.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 3, 13, 16, 202-204, 215, 228 ЦК України, ст.ст. 76-81, 258, 263-265, 273, 293, 310-314, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 21 лютого 2025 року.

Суддя Н.І. Зарева