печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №757/21939/22-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ)

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування незаконної реєстраційної дії та зняття незаконно накладеного арешту, -

представник позивача та третьої особи - ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до Головного територіальне управління юстиції у місті Києві, в якому просить з урахуванням уточнених позовних вимог, скасувати накладення обтяжень майна, яке належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (кадастровий номер земельної ділянки :82:185:0044) та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3616346 від 03.07.2013 14:52:33 ( ОСОБА_4 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, м. Київ), відповідно до якої накладено арешт на майно - земельну ділянку, кадастровий номер :82:185:0044, адреса АДРЕСА_1 ; зобов?язати Головне територіальне управління юстиції у місті Києві закрити спеціальний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна відносно земельної ділянки із кадастровим номером :82:185:0044, адреса АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що згідно відомостей Державного реєстру прав станом на 06 червня 2022 року на об?єкт нерухомого майна - земельну ділянку із кадастровим номером :82:185:0044 в спеціальному розділі наявне обтяження №1501673, яке внесено 03 липня 2013 року державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві на підставі постанови б/н про накладення арешту на майно від 16 листопада 2012 року, яка видана старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України майором міліції Любезніковим Д. О., де обтяжувачем є Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України, а особою, майно/права якої обтяжуються є ОСОБА_5 .

Вказує, що майно, що попадає під обтяження, ОСОБА_5 не належить, оскільки він є власником лише 41/100 будинку, що знаходиться на частині даної земельної ділянки.

Іншими співвласниками будинку та земельної ділянки із кадастровим номером :82:185:0044 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

27.10.2021 року ОСОБА_2 подано запит до Головного слідчого управління МВС у м. Києві, на що надана відповідь про те, що матеріали кримінальної справи №24-357, внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування і зареєстровані за №0000029, скеровані 28.02.2014 року до слідчого управління прокуратури Київської області.

26.11.2021 року ОСОБА_6 направлено запит до Офісу Генерального прокурора, на який отримано відповідь, що в рамках розслідування кримінальної справи №24-357 слідчим в ОВС ГСУ МВС України Любезніковим Д.О. постановами від 12.11.2012 року та 16.11.2012 року накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_5 . У зв?язку зі змінами в кримінальному процесуальному законодавстві усі епізоди злочинів, що розслідувались в рамках кримінальної справи №24-357 внесено 21.12.2012 року до ЄРДР та об?єднані в одне кримінальне провадження під єдиним номером №000029 від 21.12.2012 року. В подальшому, 24.05.2018 року обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 спрямовано до Святошинського районного суду м. Києва для розгляду по суті.

Таким чином, вважає, що майно позивача протягом десяти років знаходиться під незаконним обтяженням, а державний реєстратор Пилипчук В. А. зробив помилковий запит про накладення обтяження на майно, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.08.2022 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали.

04.10.2022 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву.

Копію ухвали про відкриття провадження було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу було направлено копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу представника позивача, остання отримала копію ухвали про відкриття провадження - 03.11.2022 року.

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача, останній отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками - 25.11.2022 року.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За частиною 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

25.11.2022 року від Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшло повідомлення, що Головне територіальне управління юстиції у місті Києві припинило свою діяльність 23.12.2020 року.

07.03.2023 року від представника позивача - адвоката Шумейко О. В. надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача у цивільній справі №757/21939/22-ц, у якому просить замінити неналежного відповідача Головне територіальне управління юстиції у місті Києві на належного - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2023 року замінено у справі неналежного відповідача Головне територіальне управління юстиції у місті Києві на належного - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

20.03.2023 року від ОСОБА_2 надійшла заява про залучення її до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у якій просить залучити ОСОБА_2 до справи №757/21939/22-ц в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги та прийняти позовну заяву ОСОБА_2 до розгляду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.04.2023 року позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 про зняття арешту із нерухомого майна - залишено без руху.

06.07.2023 року від ОСОБА_2 надійшла заява про усунення недоліків та нова редакція позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2023 року залучено до участі у цивільній справі №757/21939/22-ц у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 .

Копію ухвали від 16.07.2023 було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу та позивачу було направлено копію позовної заяви третьої особи з додатками.

16.01.2024 року та 08.07.2024 року на адресу відповідача повторно направлено копію ухвали про заміну відповідача у справі та копію ухвали про залучення третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, оскільки на адресу суду не повернулось зворотне повідомлення про отримання вказаних ухвал відповідачем.

Відповідач правом подати відзив на позов та відзив на позовну заяву третьої особи не скористався.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов?язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що постановою старшого слідчого ОВС ГСУ МВС України Любезнікова Д. О. у рамках кримінальної справи №24-357 постановою про накладення арешту на майно від 16.11.2012 року накладено арешт на майно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі: земельну ділянку з кадастровим номером :82:185:0044 та розташований на цій земельній ділянці будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №1812 від 26.10.2021 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за:

- 30/100 ч. ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19.04.2004 Головним управлінням житлового забезпечення (Наказ №669-С/ЖБ) та зареєстрованого в Бюро 27.04.2004 року за реєстровим №10992;

- 29/100 ч. ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19.04.2004 Головним управлінням житлового забезпечення (Наказ №669-С/ЖБ) та зареєстрованого в Бюро 27.04.2004 року за реєстровим №10992;

- 41/100 ч. ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О. П. 07.10.2010 року №2018 та зареєстрованого в Бюро 15.10.2010 року за реєстровим №10992.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

Частиною першою статті 1 КПК України 2012 року встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Кримінального процесуального кодексу України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (ч. 2 ст. 174 КПК України).

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації (ч. 3 ст. 174 КПК України).

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст.174 КПК України).

Тобто порядок скасування арешту майна, що накладений у межах кримінального провадження, встановлюється статтею 174 КПК України і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Отже, законодавцем чітко врегульовано порядок вирішення питання про зняття арешту з майна.

Таким чином, для вирішення даного спору важливим є розмежування підстав для розгляду вказаної справи в порядку цивільного судочинства, на які посилається позивач та третя особа.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подати позови у зв`язку з необґрунтованим обмеженням їх права на користування та розпорядження вказаним майном.

Разом з тим, до матеріалів справи не долучено жодних доказів того, на якій стадії перебуває кримінальна справа №24-357, в рамках якої накладено арешт на майно позивача та третьої особи.

При цьому, на обгрунтування позову позивач вказує, що у зв?язку зі змінами в кримінальному процесуальному законодавстві усі епізоди злочинів, що розслідувались в рамках кримінальної справи №24-357 внесено 21.12.2012 року до ЄРДР та об?єднані в одне кримінальне провадження під єдиним номером №000029 від 21.12.2012 року, у якому 24.05.2018 року обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 спрямовано до Святошинського районного суду м. Києва для розгляду по суті. Жодних доказів зазначеного суду не надано, як і доказів того, що кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_7 закрита чи стосовно нього набрав законної сили вирок.

Так, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи.

Разом з тим, ні позивач, ні третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не надали суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, з клопотанням про витребування доказів, необхідних для вирішення справи, позивач, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, їх представник до суду не звертались.

Таким чином, суд позбавлений можливості як і розглянути справу по суті, так і закрити провадження у справі, у разі якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу та третій особі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 41, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 319, 391 ЦК України, ст. ст. 2, 3, 4, 12, 13, 15, 19, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування незаконної реєстраційної дії та зняття незаконно накладеного арешту - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), адреса: провулок Музейний, 2-Д, м. Київ, 01001, .

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП не зазначено.

Суддя Г.О. Матійчук