ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/758/25 Справа № 176/1711/24 Суддя у 1-й інстанції - Крамар О. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Лопаковій А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат"

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільнення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у період з 1996 року по 09 грудня 2022 року перебував у трудових відносинах із ДП «СхідГЗК», перебуваючи на різних посадах, останньою, яку він займав була посада майстра.

09 грудня 2022 року він звільнився із ДП «СхідГЗК» у зв`язку із виходом на пенсію.

Зазначає, що в день звільнення йому не було виплачено заборгованість по заробітній платі, яка станом на 24 квітня 2024 року, становить 72452,53 грн., що підтверджується довідкою відповідача від 24 квітня 2024 року №102, виданою ДП «СхідГЗК».

У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний остаточний розрахунок при звільненні, вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, позивач вимушений просити суд стягнути з ДП «СхідГЗК» на його користь заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 72452,53 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 грудня 2022 року по дату ухвалення рішення суду, але не більш як за шість місяців у розмірі 93398,82 грн.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій але не виплаченій заробітній платі в розмірі 72452,53 грн. Стягнуто з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 98714,20 грн. Стягнуто з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць допущено до негайного виконання. Стягнуто з ДП «СхідГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки роботодавцем при звільненні працівника не здійснено виплату всіх сум, що належать позивачу, які виплачуються у день звільнення працівника, чим порушено положення ст.116 КЗпП України, а тому наявні правові підстави для стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. Оскільки суд дійшов до висновку про стягнення заборгованості по нарахованій але не виплаченій заробітній платі то і вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є доведеними та підлягають задоволенню.

Не погодившись з таким рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ДП «СхідГЗК» звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 871,42 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що визначена судом до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні значно перевищує суму заборгованості та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, не відповідає вимогам справедливості та співмірності, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 , останній з 01 серпня 1987 року по 04 березня 1996 року та з 14 травня 1996 року по 09 грудня 2022 року знаходився у трудових відносинах з ДП «СхідГЗК», працюючи на різних посадах.

Наказом №1697/ОС від 09 грудня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з посади майстра побутового комбінату та спец пральні адміністративно-господарської дільниці гідрометалургійного заводу ДП «СхідГЗК», 31 серпня 2022 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, з виплатою грошової компенсації за 40 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, а саме: за період роботи 14 травня 2021 року 13 травня 2022 року - 24 календарних дні, за період роботи 14 травня 2022 року - 09 грудня 2022 року - 16 календарних днів.

Відповідно до довідки ДП «СхідГЗК» №102 від 24 квітня 2024 року, станом на 24 квітня 2024 року за підприємством рахується заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 72452,53 грн. Згідно довідки №121 від 10 травня 2024 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 759,34 грн.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За змістом ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Згідно із ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Пунктом 8 даного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що відповідно до довідки ДП «СхідГЗК» №121 від 10 травня 2024 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 759,34 грн.

Таким чином, оскільки позивач був звільнений з роботи 09 грудня 2022 року, час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, станом на 04 вересня 2024 року, що обмежується шестимісячним строком, визначеним ст. 117 КЗпП України, складає 130 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні складає 98714,20 грн. (759,34 грн./день х 130 робочих днів).

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову в оскаржуваній частині, оскільки суд вірно з`ясувавши предмет позову, фактичні обставини справи, а також у повній мірі вивчивши надані докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, вірно визначив початок періоду стягнення середнього заробітку з відповідача на користь позивача, але не більш як за шість місяців, як то передбачено положеннями ст. 117 КЗпП.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки при визначенні до стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції керувався принципами розумності, справедливості та добросовісності, що не суперечить висновкам Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні є завищеним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у разі порушення роботодавцем положень ч.1 ст.116 КЗпП, стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні направлене на компенсування працівникові несвоєчасність фактично виплачених коштів роботодавцем.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та дійшов невірного висновку про часткове задоволення позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані скаржником до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 12 лютого 2025 року

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна