Справа № 190/897/21
Провадження №6/190/5/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м.П`ятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Фирси Ю.В.,

за участю секретаря Гук С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки подання державного виконавця Жовтоводсько-П`ятихатського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), боржник ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 щодо тимчасового обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в:

Державний виконавець Жовтоводсько-П`ятихатського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Шемота А. звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування заявленого подання зазначила, що на виконанні у відділі Жовтоводсько-П`ятихатського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)перебуває виконавче провадження №72622517 з виконання виконавчого листа № 2/190/11/22 від 17.08.20023 року, виданого П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області, яким визначені наступні способи участі у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , 2014 року народження: кожної першої та третьої суботи кожного місяця з 10 год. 00 хвл. до 16 год. 00 хвл. неділі за місцем проживання батька ОСОБА_2 , без присутності матері; осінні, весняні, зимові шкільні канікули у кількості половини часу дитини ОСОБА_2 протягом канікул безперервно відповідно до графіка навчального процесу, у літній період з червня по серпень включно, три тижня спільного відпочинку батька з дитиною та оздоровлення дитини за попередньою домовленістю між батьками. 25.06.2024 року надійшла заява від ОСОБА_1 , в якій остання зазначила, що покинула місце проживання та поїхала за кордон до Чехії та перевезла сина ОСОБА_3 , 2014 року народження. 24.06.2024 року та 25.06.2024 року державним виконавцем складено акт, щодо неможливості побачення дитини з батьком, у зв`язку з тим, що мати вивезла дитину за кордон. 03.07.2024 року державним виконавцем винисено постанову про накладення штрафу в 17 000 грн., так як рішення суду не виконується. 22.07.2024 року, 26.08.2024 року складено акти державного виконавця, щодо неможливості побачення дитини з батьком, у зв`язку з тим, що мати вивезла дитину за кордон, а 09.09.2024 року на ОСОБА_1 накладено штраф в сумі 34000 грн. за невиконання рішення суду. При цьому, 09.09.2024 року державним виконавцем винесено постанову про обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, так як рішення суду не виконується. 06.12.2024 року від боржника ОСОБА_1 надійшла заява щодо побачення батька з сином, 21.12.2024 року відбулось побачення батька з сином. 24.12.2024 року від стягувача ОСОБА_2 надійшла заява щодо обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон. 17.01.2025 року до відділу ДВС надійшла заява ОСОБА_1 щодо перенесення побачення з сином, в зв`язку з хворобливим станом сина. Отже, станом на 17.02.2025 року рішення суду в повному обсязі не виконується, побачення відповідно графіку не здійснюються.

У зв`язку з вищевикладеним, просять тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , 1975 року народження до виконання своєчасних та повних зобов`язань, покладених на неї у виконавому листі, виданому П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області № 2/190/11/22 від 17.08.2023 року.

Державний виконавець Жовтоводсько-П`ятихатського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Шемота А. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Дослідиши матеріали подання, суд приходть до наступного висновку.

Так, рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28.03.2022 року зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначено наступні способи участі у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : кожної першої та третьої суботи кожного місяця з 10 год. 00 хвл. до 16 год. 00 хвл. неділі за місцем проживання батька ОСОБА_2 , без присутності матері; осінні, весняні, зимові шкільні канікули у кількості половини часу дитини ОСОБА_2 протягом канікул безперервно відповідно до графіка навчального процесу, у літній період з червня по серпень включно, три тижня спільного відпочинку батька з дитиною та оздоровлення дитини за попередньою домовленістю між батьками.

На виконання рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2022 року видано виконавчий лист № 190/897/21 від 17 серпня 2023 року/а.с.6/.

На виконання виконавчого листа № 190/897/21, виданого П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області від 17 серпня 2023 року старшим державним виконавцем Жовтоводсько-П`ятихатського відділу державної виконачої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрито виконаче провадження № 72622517/а.с.8

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 14 грудня 2024 року перетнула кордон України/а.с.10/.

26 квітня 2024 року, 25 червня 2024 року, 22 липня 2024 року, 18 січня 2025 року, 01 лютого 2025 року, 15 лютого 2025 року державним виконавецем складені акти про невиконання ОСОБА_1 судового рішення/а.с.12, 16, 17, 18, 20,21,22/.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі Закон №3857-ХІІ) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 частини першої статті 6 Закону №3857-ХІІ визначено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань.

За змістом пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

В силу статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вільне пересування і вибір місця проживання є невід`ємною складовою загальної свободи особи. Водночас це право особи не є абсолютним, оскільки свобода пересування та вільний вибір місця проживання можуть бути обмежені законом.

Такі обмеження можуть бути покладені на боржника, який ухиляється від виконання судового рішення чи рішення іншого органу (посадової особи), що підлягають виконанню у примусовому порядку. При цьому ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням або рішенням іншого органу (посадової особи), визначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання.

Відтак ухилення боржника від виконання рішення є підставою для звернення виконавця з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов`язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Водночас, сам по собі факт невиконання боржником судового рішення, якщо відсутні відомості про навмисне ухилення його від виконання цього зобов`язання, не є підставою для обмеження права боржника на виїзд за кордон.

Водночас у матеріалах виконавчого провадження відсутні достатні та об`єктивні докази про ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення.

Державний виконавець не довела цієї обставини, внаслідок чого у суду відсутні підстави для тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну (частина друга). На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб (частина третя).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо заборони виїзду особи з власної країни через несплату боргу за рішенням суду.

Так, у рішенні від 26 листопада 2009 року у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria», заява №34383/03, пункт 44) ЄСПЛ сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у частині третій статті 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

Критерій законності означає, що обмеження свободи пересування повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм (пункт 46).

Обмеження свободи пересування є виправданим, якщо воно переслідує легітимну (законну) мету, зокрема захист прав інших осіб кредиторів (пункт 47).

Принцип «пропорційності» обмеження свободи пересування передбачає, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості. Проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі за змістом висновки ЄСПЛ зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», рішення від 2 липня 2009 року, заява № 50/02) та у справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia», рішення від 11 липня 2013 року, заява №28975/05).

У даній справі вбачається невідповідність обмеження свободи пересування ОСОБА_1 критеріям такого обмеження, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, Законом №3857-ХІІ встановлено, що громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, зокрема, у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання таких зобов`язань. Отже, Законом, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, врегульовано питання щодо обмеження свободи пересування громадян.

При цьому під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.

Судом не встановлено, що ОСОБА_1 свідомо ігнорує зобов`язання за рішенням суду та навмисно не виконує його, тобто ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням.

Також відсутні дані про те, що обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон буде сприяти участі ОСОБА_2 у вихованні дитини, у зв`язку з чим таке обмеження буде пропорційним меті його застосування (буде дотримано справедливий баланс між правами людини і публічним інтересом).

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та зміст подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон.

Керуючись ст. 33 Конституції України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Законом України «Про виконавче провадження», ст. 441 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні подання державного виконавця Жовтоводсько-П`ятихатського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), боржник ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 щодо тимчасового обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України відмовити.

На ухвалу суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя Ю.В. Фирса