ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/6002/21 Номер провадження 22-ц/814/874/25Головуючий у 1-й інстанції Нечипоренко І.М. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Пікуля В.П., Триголова В.М.

секретар: Сальна Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Петренко Олени Миколаївни

на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсними договорів дарування, припинення права власності та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсними договорів дарування, припинення права власності та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовна заява обґрунтована тим, що він за власні кошти у період з 1991 року по 1995 року побудував житловий будинок АДРЕСА_1 . У 2006 році КПТІ «Інвенрос» виготовило технічний паспорт на вказаний житловий будинок.

Восени 2020 року він звернувся до Русько-Лозівської сільської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , та дізнався, що його колишня дружина ОСОБА_2 подала аналогічну заяву про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки за тією ж адресою, до якої долучила витяг про реєстрацію за нею права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зазначав, що право власності за ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок було зареєстровано на підставі договорів дарування частки житлового будинку, укладених 09 та 10 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В свою чергу, право власності за ОСОБА_1 на це майно було зареєстровано 30 травня 2019 року державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Богославцем С. В.

Вказував, що йому не відомі підстави набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , проте діями відповідача порушено його права як власника на побудований ним об`єкт.

Також зазначав, що на цей час існує судовий спір про поділ майна подружжя, а тому ОСОБА_1 , уклавши з ОСОБА_2 договори дарування спірного житлового будинку, діяв очевидно недобросовісно, «вживав право на зло». Договори дарування порушують його майнові інтереси, оскільки направлені на недопущення здійснення поділу майна в натурі, а тому з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, підлягають визнанню недійсними.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47194826 від 04 червня 2019 року, прийняте державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області щодо власника ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 09 грудня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. та зареєстрований за № 3663, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 10 грудня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. та зареєстрований за № 3676, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; припинити право власності та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 грудня 2019 року, прийняті приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. про реєстрацію права власності на це майно за ОСОБА_2 .

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) від 04 червня 2019 року, індексний номер 47194826, прийняте державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Богославцем С.В. щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 09 грудня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., зареєстрований в реєстрі за № 3663, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 10 грудня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., зареєстрований в реєстрі за № 3763, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 грудня 2019 року, індексний номер 50129991, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 грудня 2019 року, індексний номер 50124157, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 16 травня 2019 року ОСОБА_3 видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив свого сина ОСОБА_4 бути його представником у всіх установах та організаціях по всім питанням, пов`язаним з оформленням його права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 . Довіреність скасована 31 травня 2019 року на підставі заяви довірителя.

Суд виходив із того, що ОСОБА_1 , зареєструвавши право власності на спірний житловий будинок на своє ім`я, діяв недобросовісно.

Встановивши, що первісна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 проведена з порушенням норм чинного законодавства, на підставі документів, які не відповідали вимогам закону, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_1 .

Також суд зазначив, що вимоги про визнання недійсними договорів дарування часток спірного житлового будинку, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; припинення права власності ОСОБА_2 на це майно та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є похідними від вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_1 , які судом задоволені, тому ці позовні вимоги також підлягають задоволенню.

Не погодившись з даним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Петренко Олена Миколаївна, просила скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи не підтверджено обставин будування позивачем спірного будинку і будь якого відношення до нього.

Суд першої інстанції під час розгляду справи та ухвалення рішення не звернув уваги на те, що позов подано до ОСОБА_4 , а в наданих документах, зокрема в договорах дарування, зазначено прізвище « ОСОБА_5 ».

Крім того, скасовуючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Державного реєстратора КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради, Харківської області Богославець Сергія Володимировича, його не було залучено до участі у справі, ні в якості відповідача, ні в якості третьої особи.

Від представника ОСОБА_3 адвоката Писаренка Є.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому посилався на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими.

Вказував, що 16 травня 2019 р. ОСОБА_3 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 , його сина, бути представником у всіх установах та організаціях, з усіх питань пов`язаних з оформленням права власності на будинок АДРЕСА_1 та оформлення земельної ділянки.

У подальшому ОСОБА_3 скасував вказану довіреність 31 травня 2019 року.

Вважає, що рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2022 року ухвалене без порушення норм законодавства, тому прохав відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Петренко О. М. задоволено частково.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова мотивована тим, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушених прав. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Отже, належному способу захисту права позивача відповідає вимога про витребування нерухомого майна, тому у задоволенні позову суд відмовив із вказаних підстав.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 16 травня 2019 року ОСОБА_3 видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Городніченко О.А., зареєстровану в реєстрі за № 534, якою уповноважив ОСОБА_1 бути його представником у всіх установах та організаціях по всім питанням, пов`язаним з оформленням його права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 83).

Довіреність скасована 31 травня 2019 року на підставі заяви довірителя, про що на довіреності зроблено відповідний запис.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 228782183) від 20 жовтня 2020 року, 30 травня 2019 року державним реєстратором КП «Постачальник послуг «Солоницівської селищної ради» Богославець С.В. на підставі технічного паспорту, виданого 21 травня 2019 року ТОВ «НБК Київ» та довідки № 89, виданої 21 травня 2019 ТОВ «НБК Київ» прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47194826 від 04 червня 2019 року на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 5).

09 грудня 2019 року на підставі договору дарування частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., зареєстрованого у реєстрі за № 3663, ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 7).

Крім того, 10 грудня 2019 року на підставі договору дарування частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., зареєстрованого у реєстрі за № 3676, ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 9).

Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 8, 10).

03 травня 2006 року КПТІ «Інвенрос» виготовило на ім`я ОСОБА_3 технічний паспорт з поміткою «для газифікації» на незакінчений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 14-19).

Відповідно до довідки від 27 серпня 2019 року вих. № 02-22/1965, виданої Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, згідно погосподарської книги сільської ради № 3 за ОСОБА_3 , 1953 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 значиться земельна ділянка, площею 0, 15 га (т. 1, а.с. 13).

За даними відділу у Дергачівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 06 вересня 2019 року земельна ділянка за указаною адресою не надана у власність або постійне користування в межах населених пунктів (т. 1, а.с. 12).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про їх доведеність та обґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21) та інших.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував про порушення державним реєстратором законодавства під час здійснення державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав та перелік документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документа; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127) (тут і надалі у редакції, чинній на час вчинення реєстраційних дій), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та Порядком № 1127.

Відповідно до пункту 41 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Отже, у пункті 41 Порядку № 1127 наведено перелік обов`язкових документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на на новозбудований об`єкт нерухомого майна.

Натомість з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що державним реєстратором як підставу для державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 визначено лише технічний паспорт б/н, виданий 21.05.2019 ТОВ «НБК Київ» та довідку № 89, видану 21.05.2019 ТОВ «НБК Київ».

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що надані державному реєстратору Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Богославцю С.В. документи не відповідали вимогам законодавства, у зв`язку з чим не підлягало державній реєстрації право власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Окрім того, матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка за вказаною адресою згідно даних погосподарської книги Русько-Лозівської сільської ради, значиться за позивачем (т. 1, а.с. 13).

Також, 03 травня 2006 року за замовленням ОСОБА_3 КП Технічної інвентаризації «Інвенрос» для газифікації було виготовлено технічний паспорт незакінченого будівництва будинку за адресою АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 14-19).

Таким чином, здійснена 30.05.2019 року державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 була здійснена з порушенням вимог законодавства та порушує права та законні інтереси позивача.

За змістом ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, у розумінні положень наведеної норми в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з даним позовом, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_3 стосуються захисту права на об`єкт нерухомого майна, порушеного у зв`язку із оформленням права власності на це майно за ОСОБА_1 , а тому скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем, станом на час звернення позивача із вказаним позовом, було належним та ефективним способом захисту порушених прав.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 193/724/19 (провадження № 61-20741св21), від 29 травня 2024 року у справі № 509/4554/19 (провадження № 61-8598св22).

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування спірного житлового будинку укладених 09.12.2019 та 10.12.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 виснував, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом».

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Матеріалами справи встановлено, що 16 травня 2019 року ОСОБА_3 видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського МНО Городніченко О.А. (р. № 534), якою уповноважив ОСОБА_1 бути представником у всіх установах та організаціях по всім питанням, пов`язаним з оформленням його права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований будинок та оформленням його права власності на земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_1 . Довіреність скасована 31.05.2019 на підставі заяви довірителя.

Враховуючи вищевикладені обставини справи в їх сукупності та взаємозв`язку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності правових підстав для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними, оскільки ОСОБА_1 діяв недобросовісно, вийшов за рамки наданих йому довіреністю повноважень зареєструвавши право власності на спірне майно за собою, та в подальшому подарував його ОСОБА_2 , чим порушив законні права та інтереси ОСОБА_3 .

Отже, суд першої інстанцій дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявників з висновками суду.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішень суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За розгляд справи в суді касаційної інстанції сплачено судовий збір у сумі 9080 грн., який відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, по 4540 грн. з кожного.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Петренко Олени Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 9080 грн., по 4540 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді В. П. Пікуль

В. М. Триголов