ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/169/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/3956/22 Категорія: 304090000 Прилуцький В.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, що подала апеляційну скаргу Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31 жовтня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернулося до суду із вказаним позовом обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 30.11.2006 року. При підписанні заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» складає між нею та банком Договір надання банківських послуг, що підтверджується її підписом.

Заявою підтверджується те, що на час її підписання відповідачка була повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення у письмовій формі.

Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачці надано у користуванні кредитну карту (номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначено у довідці про отриманні картки).

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 13700,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 24.10.2022 року має заборгованість у розмірі 62193,61 грн, яка складається з наступного: 46257,03 грн. заборгованість за тілом кредиту; 15936,58 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 46257,03 грн.

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк».

На підставі викладеного АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.11.2006 року у розмірі 46257,03 грн. станом на 24.10.2022 року та судові витрати у розмірі 2481,00 грн.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем належним чином не обґрунтовано правову природу виникнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 46257,03 грн. За таких умов, позовні вимоги Банку про стягнення простроченого тіла кредиту є необґрунтованими та задоволенні не підлягають.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність, прийняття без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та недотримання норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, порушив норми матеріального права.

Відповідно до позовної заяви Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за фактично отриманими коштами у розмірі 46257,03 грн. (заборгованість за кредитом).

Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважаються простроченими.

Звертає увагу на те, що прострочене тіло кредиту це кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті Банку в термін, передбачений договором, тобто це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено, або погашено частково не у повному обсязі.

Кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. У разі якщо відповідач несвоєчасно вносить кошти на погашення заборгованості, поточна заборгованість за тілом кредиту стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості.

Тому «0,00 грн.» за поточним тілом кредиту у розрахунку заборгованості означає, що все тіло вийшло на прострочку, а не те, що відповідач погасив борг за фактично використаними кредитними коштами.

Із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача чітко вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості.

Отже, заборгованість відповідача за фактично використаними кредитними коштами підтверджена належними та допустимими доказами по справі, що не були належним чином досліджені судом, зокрема, суд не звернув увагу на те, що заборгованість за тілом кредиту (поточним та простроченим) в повному обсязі не погашена, а тому відповідач зобов`язаний повернути фактично отриману суму кредитних коштів.

Таким чином, суд першої інстанції помилково зазначив про відсутність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту, оскільки укладення кредитного договору між сторонами підтверджується в сукупності з іншими належними доказами.

Відповідач не звертався до Банку для розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами, адже користувався кредитною карткою, про що свідчить особисто вчинені ним операції по кредитній картці (в т.ч. щодо часткового погашення заборгованості).

Обставини справи свідчать про те, що відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України відповідач прийняв і погодився з умовами кредитного договору, у тому числі щодо сплати відсотків.

Що стосується позовної давності, яку заявив представник відповідача в суді першої інстанції.

Як вбачається з довідки про перевипуск кредитних карток, остання кредитна карта з номером НОМЕР_1 була перевипущена відповідачем 28.08.2018 року з кінцевим терміном дії до липня 2022 року. А тому поданий позов Банком заявлений в межах позовної давності, оскільки остання закінчується в липні 2025 року.

Таким чином, суд першої інстанції, прийняв рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, не оцінив усіх фактичних обставин справ та доказів позивача щодо наявності заборгованості відповідача та її розміру, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Бердник В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення.

Зазначає, що судом встановлено, що відповідач не виконала належним чином умови кредитного договору в частині своєчасної сплати кредитних коштів. Проте, заборгованість за поточним тілом кредиту відсутня і складає 0,00 грн., що підтверджено розрахунком заборгованості станом на 24.10.2022 року.

Тіло кредиту це сума, яку позичальник фактично отримує на руки. У неї входить тільки основний борг. Прострочене тіло кредиту є сумою, яку позичальник не повернув. У заяві позичальника б/н від 22.11.2006 року плата за прострочене тіло кредиту не визначена, крім того, в матеріалах справи відсутні докази можливості його нарахування. Водночас, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідача лише прострочене тіло кредиту.

Відповідно до розрахунку заборгованості та Виписки відповідачка повністю повернула Банку отримані кошти, як тіло кредиту, однак банк нарахував їй заборгованість за простроченим тілом кредиту, який сформувався з платежів, не обумовлених сторонами (штрафи, пені, підвищені відсоткові ставки і т.д.).

Також звертає увагу на те, що згідно заяви-анкети № б/н вона підписана відповідачкою 22 листопада 2006 року. При цьому з розрахунку заборгованості вбачається, що він проведений за договором № б/н від 30 листопада 2006 року, що не відповідає обставинам справи та вимогам, які ставляться ЦПК України до документів, як доказів.

Долучені до матеріалів справи довідки банку про видачу відповідачці п`яти банківських карток та довідка про зміну кредитного ліміту не відповідають вимогам ст.ст. 77-80 ЦПК України, оскільки не містять реєстраційного номеру та дати їх оформлення. Таким чином, вищезазначені документи не можуть братися судом до уваги як належні і допустимі докази.

Як вбачається із розрахунку заборгованості Банком декілька разів змінювалася відсоткова ставка за користування кредитними коштами. Проте доказів повідомлення відповідачку та її погодження (чи відмови в погодженні) про зміну розміру процентної ставки позивачем не надано.

Не дивлячись на погоджені сторонами в заяві-анкеті умови про те, що термін дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки, а картка була видана на строк до 31.11.2013 року, після 31.11.2013 року та по 24.10.2022 року Банком продовжувалися вчинятися дії щодо нарахування позичальнику за кредитним договором відсотків, а також нараховувалися штрафи за прострочення за кредитом та пеня, та відбулося їх автоматичне списання за рахунок тіла кредиту.

Що стосується позовної давності.

На обґрунтування фактичної суми заборгованості позивачем надано виписку за договором № б/н за період з 22.11.2006 року по 26.10.2022 року. З наданої виписки вбачається, що за платіжною карткою № НОМЕР_2 останній платіж був здійснений 20 січня 2017 року шляхом поповнення картки в терміналі самообслуговування на суму 700 грн. В судовому засіданні представник позивача не спростував вказаного факту.

З даним позовом позивач звернувся в суд 30 листопада 2022 року. Банком не надано суду підтверджуючих документів про те, що строк дії останньої перевипущеної картки був до 31 липня 2022 року, та що вона видавалася відповідачці. Виписка за договором не підтверджує факту її використання відповідачкою.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що після здійснення відповідачкою останньої операції 20 січня 2017 року, далі відбувалися операції лише з нарахування Банком відсотків за користування кредитом, відсотків за прострочення кредиту та штрафів.

Представник відповідача вважає, що з урахуванням поданої заяви про застосування строків позовної давності, АТ КБ «Приватбанк» пропущено строк позовної давності при пред`явленні позову про стягнення заборгованості.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

Встановлено, що ОСОБА_1 30 листопада 2006 року підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» (яке наразі має найменування АТ КБ «Приватбанк»).

У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що підписант згідна з тим, що дана заява разом із Умовами надання банківських послуг і Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг.

Також визначено умови наданого кредиту: тип картки: 414960533, валюта: гривня; тип кредитного ліміту: фінансовий; сума кредитного ліміту: 2500 грн.; базова відсоткова ставка: 36% з розрахунку 360 днів в році; термін дії кредитного ліміту: відповідає дії картки; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, погашення заборгованості по кредитному ліміту може здійснюватися як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списання Банком коштів з Дебетової карти №____.

На підставі вказаної анкети-заяви позивачем було відкрито кредитний рахунок, для користування яким відповідачу надано кредитну картку № НОМЕР_3 (із зазначеними: дати відкриття 22.11.2003 та терміном дії «11/13»), що підтверджується Довідкою про видані ОСОБА_1 кредитні картки (а.с. 32).

До Анкети-заяви Банк додав копію Умов та Правил надання банківських послуг, в якому зазначені терміни та поняття, права та обов`язки клієнта, права та обов`язки банку, умови кредитування.

З довідки, яку надав позивач, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , вбачається, що 01.12.2006 року встановлено кредитний ліміт 2500,00 грн, який в подальшому було збільшено до 13700,00 грн, а з 17.04.2019 року зменшено до 0,00 грн.

Як вбачається з виписки про рух коштів по карті, ОСОБА_1 активно користувалася кредитною карткою у період з 01 грудня 2006 року по серпень 2019 року, тобто погодилася зі змінами кредитного ліміту по картці.

Відповідно до наданого суду розрахунку позивач станом на 24.10.2022 року нарахував відповідачу заборгованість за тілом кредиту в сумі 46257,03 грн. та заборгованість за відсотками в розмірі 15936,58 грн.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Встановивши обставини підписання ОСОБА_1 заяви від 30.11.2006 року, отримання нею кредитної картки та грошових коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, суд дійшов обґрунтованих висновків про виникнення між сторонами кредитних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зробила такий висновок про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням зазначеного висновку, місцевий суд правильно виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з доданим до позовної заяви Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», відповідач ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до саме цих Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 46257,03 грн., суд першої інстанції виходив з того, що станом на 24.10.2022 року заборгованість за поточним тілом кредиту відповідно до розрахунку заборгованості, наданим позивачем, складає 0,00 грн. Разом з тим, Банк пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідача прострочене тіло кредиту в розмірі 46257,03 грн., проте умовами заяви № б/н від 30.11.2006 року, підписаної ОСОБА_1 , непередбачено стягнення простроченого тіла кредиту, оскільки тіло кредиту та прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями.

Колегія суддів не погоджується з висновком суд першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором та підтверджується випискою по рахунку. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом. Відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання Клієнта вважаються простроченими.

Прострочене тіло кредиту це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено Відповідачем, але не погашено, або погашено частково не у повному обсязі.

Прострочені відсотки - це нараховані відсотки за користування кредитним лімітом, які на конкретну - дату мали бути погашені Відповідачем, але не погашені, або погашені частково не у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Отже, відповідно до розрахунку, станом на 24.10.2022 року, у відповідача наявна заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 46257,03 грн. та заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 15936,58 грн.

Щодо стягнення заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 15936,58 грн., позивачем вказана вимога не заявлялася.

Що стосується заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 46257,03 грн., яку просив Банк стягнути з ОСОБА_1 .

Дослідивши виписку за договором № б/н за період 22.11.2006 року по 26.10.2022 року (а.с. 17-30) встановлено, що починаючи з 02.12.2006 року ОСОБА_1 активно користувалася кредитними коштами та здійснювала видаткові операції по картковому рахунку. Проте, відповідач не здійснювала щомісячних платежів на погашення існуючої кредитної заборгованості, лише здійснював видаткові операції по картковому рахунку внаслідок чого допустила прострочення виконання грошових зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Як вбачається з вищевказаної виписки, Банк, крім відсотків за користування кредитом, нараховував пеню за прострочку за кредитом в розмірі 21352,43 грн., штраф за прострочення кредиту в сумі 838,14 та витрати за використання лімітом в розмірі 2223,34 грн.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Банком було безпідставно нараховано пеню за прострочку за кредитом, штраф за прострочення кредитом та витрати за використання лімітом та зараховано до тіла кредиту, оскільки умови, щодо нарахування вказаної заборгованості не визначені в анкеті-заяві від 30.11.2006 року, яка підписана ОСОБА_1 .

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають до часткового задоволення з вирахуванням безпідставно нарахованої пені, штрафу та витрат за користування кредитним лімітом.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказів про відсутність заборгованості за кредитним договором № б/н від 30.11.2006 року відповідач ОСОБА_1 не надала.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку в повному об`ємі не повернуті, наявні правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 суми непогашеного кредиту у розмірі 21843,12 грн. (46257,03 грн. заборгованість по тіло кредиту, яку просив стягнути позивач 24413,91 грн. безпідставне нарахування штрафів, пені та витрат за користування лімітом = 214843,12 грн.)

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені Верховним Судом від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції, та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.11.2006 року в розмірі 214843,12 грн. (тіло кредиту).

Що стосується позовної давності, яку заявив представник ОСОБА_1 адвокат Бердник В.В.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Частиною другою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Як вбачається з довідки про перевипуск кредитних карток, остання кредитна карта з номером НОМЕР_4 була перевипущена 28.08.2018 року з кінцевим терміном дії до липня 2022 року. Банк звернувся до суду з даним позовом у грудні 2022 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, до скасування та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, а саме на 47,22 %, то понесені судові витрати підлягають пропорційному відшкодуванню до задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 на користь Банку в сумі 2928,89 грн. (1171,56 грн за подачу позовної заяви +1757,33 грн. за подачу апеляційної скарги, а всього 2928,89 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» -задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31 жовтня 2024 року скасувати, та ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.11.2006 року у сумі 21843,12 грн. (тіло кредиту) та судові витрати в розмірі 2928,89 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді