Провадження № 2-з/201/47/2025
УХВАЛА

про відмову у вжитті заходів забезпечення позову

21 лютого 2025 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумова О.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком та за зустрічним ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком.

Ухвалою суду від 15.01.2025 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку загального провадження, призначено проведення підготовчого засідання.

03.02.2025 до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю.

Ухвалою суду від 14.02.2025 прийнято зустрічну позовну ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком.

20.02.2025 відповідачка ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кудрявцева Д.В. звернулася із заявою про забезпечення зустрічного позову, в якій просить заборонити позивачеві ОСОБА_2 вивозити неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України (перетинати державний кордон України) без наявності нотаріально посвідченої згоди на вивіз дитини матері дитини ОСОБА_1 - до розгляду цієї справи по суті.

Заява обґрунтована тим, що у підстави зустрічного позову зазначені такі фактичні обставини. У 2016 році шлюб між сторонами розірвано. Сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19.11.2015 між сторонами укладений нотаріально посвідчений договір про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав, яким узгоджено місце проживання малолітньої дитини - дочки ОСОБА_4 наступним чином:

понеділок, вівторок, середа дитина проживає з батьком - ОСОБА_2 - за адресою: АДРЕСА_1 ;

четвер, п`ятниця, субота та неділя: дитина проживає з матір`ю - ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 .

Також сторони зобов`язалися: не перешкоджати один одному у реалізації прав та обов`язків стосовно виховання та піклування дитини; поважати передбачену законом для кожного рівність прав та обов`язків батьків стосовно дитини; сумлінно виконувати обов`язки щодо виховання та розвитку дитини; забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; спільно вирішувати питання виховання дитини.

Відповідачка постійно піклувалася про доньку, про стан її здоров`я, приймала участь у її вихованні та розвитку.

Після уведення воженого стану в України 24 лютого 2022 року відповідачка з донькою виїхали до Австрії, м. Пайербах, де дитині безпечніше залишатись з матір`ю. В Австрії дитина з матір`ю отримали тимчасовий прихисток, що підтверджується аусвайзом (посвідченням особи) на ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , документами про право на захист та реєстрацію в Австрії (Bestatigung der meldung), медичними страхування на ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 fur Personen gemaB Z 19 und 21 der Einbeziehungsverordnung nach 9 ASVG).

Позивачка не перешкоджала батьку у спілкуванні з дитиною, останній листувався з донькою у додатку «VIBER».

У липні 2024 року позивач приїхав до Австрії у м. Пайербах для зустрічі з донькою, він зустрівся з донькою, сторони домовилися про те, що батько привезе дитину в обумовлений час. Але батько не повернув дитину, згодом відповідачка отримала повідомлення від доньки про те, що вони виїхали в інше місто. Донька перестала виходити на зв`язок, у зв`язку з чим відповідачка звернулася до Управління державної поліції.

Звітом Управління державної поліції від 10.07.2024 (Bericht), підтверджується вищезазначена інформація, також у звіті зазначено, що ОСОБА_2 за допомогою ОСОБА_7 , оскільки останній не розмовляє ні німецькою, ні англійською мовами, повідомив, що ОСОБА_8 перебуває разом з ним в Штрасгофі, що знаходиться майже за 200 кілометрів від міста Пайербах, остання почувається добре, хоче залишитися з батьком.

Донька із самого початку хотіла залишитися з матір`ю, однак поки мати доїхала до місця знаходження доньки (200 кілометрів), її вже не було.

Крім того, Управління державної поліції звернулось до місцевого відділу поліції район Нойнкірхену та органу опіки та піклування відносно факту перебування ОСОБА_3 разом з позивачем.

У звіті Управління державної поліції від 10.07.2024 (Bericht), зазначено, що о 13 год. 54 хв. Управління державної поліції за допомогою послуг телефонного зв`язку попередили ОСОБА_2 про те, що останній разом з дитиною не повинні залишати території Австрії до моменту вирішення опіки над дитиною. Після даної розмови позивач повторно зателефонувала доньці, на що остання повідомила про те, що бажає провести наступні два тижні разом з батьком та що з нею все добре.

Побоюючись того, що батько забере дитину до України, відповідач ОСОБА_1 звернулась до районного суду Нойнкірхену з проханням встановити одноосібну опіку над ОСОБА_3 . Справа призначена до судового розгляду, що підтверджується наявністю відповідних судових повісток районного суду Нойнкірхену щодо проведення судових засідань, які були призначені на 23 липня 2024 року, 22 серпня 2024 року, 04 вересня 2024 року ( Ladung 11 Juli 2024; Ladung 16 August 2024; Ladung 22 August 2024 ).

Відповідно до протоколу судового засідання, яке відбулося 23 липня 2024 року (Protokoll am 23.7.2024) ОСОБА_9 звернулась з встановленням одноосібної опіки над ОСОБА_3 та з забороною здійснення ОСОБА_2 виїжджати разом з ОСОБА_3 за межі території Австрії, оскільки позивачка побоялась того, що відповідач забере малолітню дитину та привезе її до України.

Відповідно до звіту Управління державної поліції від 05.08.2024 (Aktenvermerk) зазначено, що 05 серпня 2024 року ОСОБА_2 з`явився до Управління державної поліції в Австрії разом з ОСОБА_10 , та надав працівникам поліції перекладені документи українського органу від органу опіки та піклування в Україні. Чи справжні вони, Управління державної поліції не знає. Крім того, Управлінням державної поліції попереджено ОСОБА_2 про те, що питання встановленням опіки над ОСОБА_3 буде вирішуватися відповідно до норм австрійського законодавства.

Разом з тим, з власної ініціативи, не зважаючи на встановлену заборону органу поліції, відповідач разом з донькою незаконно перетнув кордон з дитиною та ввіз малолітню дитину під час воєнного стану з території Австрії в Україну.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2024 по цивільній справі № 201/10068/24 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком - відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.01.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2024 скасовано. Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов ОСОБА_2 шляхом встановлення заборони ОСОБА_9 вивозити неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України (перетинати державний кордон України) без наявності нотаріально посвідченої згоди на вивіз дитини батька дитини, ОСОБА_2 до розгляду цієї справи по суті.

Постанова апеляційного суду вмотивована тим, що обґрунтовуючи застосування заходів забезпечення позову у вигляді встановлення заборони відповідачки перевозити неповнолітню дитину ОСОБА_3 через державний кордон без нотаріальної згоди батька, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що при залишенні дитиною територію України, у разі задоволення позовних вимог позивача та визначення проживання дитини разом з батьком істотно ускладнить та унеможливити виконання рішення суду, так як, рішення суду винесене іменем України, діє тільки на території України та не діє на території Австрії, крім цього між країнами відсутні міжнародні договори щодо ратифікації судових рішень, в тому числі їх виконання. Крім того, для повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та законного вирішення справи має бути заслухана дитина та зроблено Органом опіки та піклування висновок з цього питання, а також він в будь-який час в разі необхідності може перетинати кордони України.

Апеляційний суд зазначив, що в контексті співмірності суд має перевіряти не тільки співмірність заходів забезпечення позову із позовними вимогами, а й надавати оцінку порушеному праву позивача, про захист якого він просить.

За таких обставин, виходячи з викладеного, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

12.02.2025 у даній справі в суді першої інстанції відбулось перше підготовче засідання, на якому був представник позивача (позивач був відсутній), особисто відповідачка ОСОБА_11 , її представник та представник третьої особи.

Судове засідання відбувалося у середу.

У четвер з метою дотримання умов договору від 19.11.2015 про визначення місця проживання доньки мати ОСОБА_1 приїхала до школи, щоб забрати доньку та провести з нею дні визначені договором. Однак у школі повідомили, що батько ОСОБА_2 перевів доньку на дистанційне навчання. Відповідачка зателефонувала доньці, однак остання на дзвінок не відповідала, на смс-повідомлення також. Зателефонувавши до ОСОБА_2 , він повідомив, що донька разом із ним, де вони зараз перебувають - відмовляється повідомляти, що дитину матері не віддасть, вона буде постійно з ним. Після того перестав виходити на зв`язок.

13.02.2025 ОСОБА_1 звернулася до Відділення поліції № 1 (с. Солоне) ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про кримінальне правопорушення щодо викрадення ОСОБА_2 доньки ОСОБА_4 , оскільки стало відомо, що ОСОБА_2 може переховувати дитину за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, 15.02.2025 ОСОБА_1 звернулася до відділу поліції № 2 ДРУП № 1 ГУНП В Дніпропетровській області із заявою (повідомленням) про кримінальне правопорушення щодо викрадення ОСОБА_2 доньки ОСОБА_4 .

Встановити місцезнаходження доньки ОСОБА_4 на дату подання заяви про забезпечення позову не вдається можливим. Батьком порушено умови договору, без повідомлення і узгодження з матір`ю, без її письмового дозволу, останній вивіз дитину у невідому напрямку. Натепер жодного спілкування з дитиною не має, батько заборонив дитині будь-яке спілкування з матір`ю та повідомляти місцезнаходження. Своїми діями ОСОБА_2 позбавив її спілкуватися з донькою, приймати участь в її вихованні та розвитку, слідкувати за станом її здоров`я, виховання, матеріальним та духовним розвитком.

Згідно відомостей РЕЗЕРВ+ військово-обліковий документ, позивач ОСОБА_2 постановою ВЛК від 26.06.2024 визнаний непридатним з виключенням з військового обліку, зазначений доказ був наданий самим ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 неодноразово повідомляв та погрожував ОСОБА_1 , що вивезе дитину за кордон і мати доньку більше не побачить.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Якщо ОСОБА_2 визнаний непридатним з виключенням з військового обліку, що дає право останньому безперешкодно перетинати кордон, він може перетнути кордон з дитиною, у разі задоволення зустрічного позову виконання рішення суду може бути ускладнено або взагалі його буде неможливо виконати.

На підставі викладеного, просила встановити заборону ОСОБА_2 , вивозити неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України (перетинати державний кордон України) без наявності нотаріально посвідченої згоди на вивіз дитини матері дитини ОСОБА_1 - до розгляду цієї справи по суті.

Дослідивши матеріали заяви, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні норми містяться у ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2025 у справі № 369/7253/23 (провадження № 61-15450св24) переглядав в касаційному порядку заяву про забезпечення позову у справі про визначення місця проживання дитини.

У цій справі мати (позивачка) звернулася до суду апеляційної інстанції із заявою про забезпечення позову, у якій просила: зобов`язати батька надавати їй можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином, без присутності батька, та привозити сина до місця проживання його матері, для проживання з нею у певний період часу до набрання рішенням у справі законної сили; зобов`язати відповідача батька не чинити їй перешкод у спілкуванні з малолітнім сином до набрання рішенням у справі законної сили; заборонити виїзд за межі України дитини без згоди матері у супроводі батька та будь-яких інших осіб за його довіреністю, до набрання рішенням у справі законної сили.

Заява обґрунтована була тим, що після ухвалення судом першої інстанції рішення відповідач почав вчиняти дії, спрямовані на перешкоджання їй у спілкуванні з дитиною. Без її згоди змінив навчальний заклад сина, оформив йому новий паспорт для виїзду за кордон.

З огляду на те, що вся родина відповідача проживає за кордоном, зазначене може свідчити про те, що відповідач має намір вивезти сина на постійне місце проживання за кордон без згоди матері.

У зв`язку зі змінами до постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 від «Правила перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила перетинання державного кордону) на період існування режиму воєнного стану у відповідача немає жодних перешкод для вивезення дитини за кордон, без згоди матері дитини та вирішення судом спору щодо визначення місця проживання дитини.

Вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення.

Ухвалою апеляційного суду від 12.11.2024 у задоволенні заяви відмовлено. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони виїзду дитини за межі України, заявниця посилається лише на те, що відповідач, на її думку, має намір вивезти їхнього спільного сина за кордон, однак доказів на підтвердження зазначеного не надала.

Також позивачка не довела, що батько є особою, яка має право на виїзд за кордон відповідно статті 23 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21, суд апеляційної інстанції зазначив, що за обставин цієї справи забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

Верховний Суд, переглядаючи заяву, виснував про таке.

Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.

Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіка побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).

Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Щодо забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на вільний вибір пересування з точки зору саме приватного, а не публічного права - це особисте немайнове правом, яке кожен громадянин, за загальним правилом, вільно, на власний розсуд може здійснювати. Діти реалізують це право за допомогою батьків. Механізм здійснення батьками права дитини на свободу пересування встановлений нормами ЦК України, СК України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свобода пересування це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатись по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Норма статті 157 СК України визначає певні умови для реалізації права дитиною на свободу пересування, а саме, ставить це право у залежність від того з ким проживає дитина та підтвердження рішенням суду або висновком органу опіки та піклування місця проживання дитини. Ця норма говорить про умови реалізації права на свободу пересування, а не про умови, за яких воно забороняється, хоча практично може у деякий період часу обмежувати таке право .

Випадки, коли дитина, що покинула країну у супроводі одного з батьків і не повернулася підпадають під регулювання Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеною 25.10.1980 в м. Гаазі, до якої Україна приєдналась законом України від 11.01.2006.

Однією з цілей Гаазької конвенції є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав. Гаазька конвенція запобігає самостійному одноосібному прийняттю рішення одного з батьків переміщувати дитину, змінювати країну проживання без згоди іншого. Не дивлячись на те, що Гаазька конвенція вимагає від судових органів держав-учасниць Конвенції видавати розпорядження про негайне повернення швидко - у шість тижнів із дати початку процедур, але на практиці цього може не відбутися («М.Р. та Д.Р. проти України»).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21 (провадження № 61-15886сво21) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19-ц (провадження № 61-11750св19) викладено правовий висновок, що суди відповідно до статей 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.

Верховний Суд погодився із тим, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України сина сторін без згоди матері у супроводі батька, та будь-яких інших осіб за його довіреністю, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Отже, обраний відповідачкою спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, оскільки позов пред`явлений не про повернення дитини у країну проживання (не по Гаазській конвенції), а інші підстави заборони перетину дитиною кордону суперечитимуть праву дитини на свободу пересування.

Крім того, суд наголошує на тому, що інститут забезпечення позову в правовій системі є важливим механізмом, який гарантує саме виконання рішень суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів сторін у судових процесах.

У Рішенні від 31 травня 2011 року N 4-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини). Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, забезпечення позову вживається у випадку якщо позивач має побоювання, які викликані тим, що відповідачем протягом розгляду справи по суті буде вчинено дії, що призведуть до неможливості виконання рішення суду, у разі ухвалення судом рішення про задоволенні позовних вимог.

За змістом мотивувальної частини вказаного рішення Конституційного Суду України, інститут забезпечення позову має гарантувати саме виконання рішення суду, а не забезпечувати процес розгляду справи. На відміну від інституту забезпечення позову, який гарантує виконання рішення, заходами забезпечення процесу розгляду справи є такі заходи як процесуальний примус (Глава 9 ЦПК України), заходи забезпечення доказів (параграф 8 Глави 2 ЦПК України). Тому суд, застосовуючи принцип співмірності стосовно позовних вимог і порушеного права, про яке просить позивач, має корелювати цю співмірність зі обраним позивачем способом захисту порушеного права, яке він просить відновити, а не із поведінкою учасників справи під час судового розгляду, необхідністю забезпечення (витребування) і дослідження доказів, реалізацією інших процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного з батьків із дитиною є співмірним заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 24 лютого 2022 року у справі № 361/8355/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22).

На сьогодні Верховний Суд відхилив позицію про те, що спір про місце проживання дитини можна вирішити лише після її повернення до держави постійного місця проживання. Верховний Суд відступив від такого висновку у постанові від 11 грудня 2023 року № 607/20787/19, зазначивши, що чинне законодавство України не передбачає імперативної умови про те, що перебування дитини за межами України є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання такої дитини. Факт проживання дитини за кордоном на час розгляду та вирішення спору не впливає на можливість ухвалення судом рішення про визначення місця її проживання. Такий факт не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання дитини, а повернення дитини в Україну не є передумовою для можливості вирішення відповідного спору батьків. Отже, знаходження дитини за кордоном України на час розгляду справи про визначення місця її проживання з одним із батьків не є перешкодою для вирішення такого спору.

У справах про визначення місця проживання дитини забезпечення якнайкращих інтересів дитини вимагає врахування не лише умов її проживання за конкретною адресою, але й сукупності інших обставин, які дозволяють стверджувати, що забезпечення таких інтересів можливе шляхом встановлення, з ким із батьків дитині проживати краще. Такими обставинами є, зокрема, особисті якості батьків, їхня поведінка, ставлення до виконання батьківських обов`язків, урахування ними інтересів дитини, наявність взаєморозуміння з нею, характеристика її психоемоційного стану, висновки органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17).

У постанові від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц Верховний Суд виказав загальний висновок про те, що місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

З аналізу наведених висновків Верховного Суду слідує, що у залежності від обставин справи, конкретне місце проживання для вирішення спору не має суттєвого значення, адже спір батьків стосується не адреси проживання дитини, а взагалі - проживання її з одним із батьків - хоча б це місце буде і за кордоном.

Оцінюючи співмірність заходів забезпечення позову із позовними вимогами, суд зазначає, що захід забезпечення позову шляхом заборони одному із батьків вивозити неповнолітню дитину за межі території України (перетинати державний кордон України) не корелюється із вимогою про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, оскільки таке місце не пов`язане із країною перебування, адресою перебування в країні ані батьків ані дитини.

У зв`язку з наведеним, заява ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149, 150, 260 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову шляхом заборони ОСОБА_2 вивозити неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України (перетинати державний кордон України) без наявності нотаріально посвідченої згоди на вивіз дитини матері дитини, ОСОБА_1 - 21 до розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком та за зустрічним ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя О.С. Наумова