ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м.Суми

Справа №591/11226/23

Номер провадження 22-ц/816/99/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

скаржник ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження державний виконавець Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляшенко Любов Вікторівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 11 квітня 2024 року, у складі судді Клименко А.Я., постановлену у м. Суми, повне судове рішення складене 12 квітня 2024 року,

в с т а н о в и в:

30 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Свою скаргу обґрунтовував тим, що на виконанні у старшого державного виконавця Ляшенко Л.В. перебувало виконавче провадження №18454297 з примусового виконання виконавчого листа №2-3630 від 03.10.2001 року, виданого Зарічним районним судом м. Суми про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 1/2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час примусового виконання рішення, органом державної виконавчої служби було вилучено транспортний засіб боржника та понесено витрати на транспортування і зберігання транспортного засобу боржника на спеціальному майданчику чи стоянці. Постановою старшого державного виконавця Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляшенко Л.В. від 10.11.2023 року з боржника ОСОБА_1 стягнуто загальну суму додаткових витрат виконавчого провадження 2480,00 грн.

Посилаючись на те, що 09.11.2023 року сума боргу за вище згаданим виконавчим провадженням №18454297 була сплачена у розмірі 63376, 40 грн., а відповідно до постанови Сумського районного суду Сумської області від 17.11.2023 року провадження у адміністративній справі щодо ОСОБА_1 закрили через відсутність у його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП просив: визнати незаконними дії державного виконавця Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляшенко Л.В.; скасувати постанову №18454297 від 10.11.2023 року; постановити ухвалу, якою зняти арешт з транспортного засобу марки ВАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 .

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 квітня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконними дії державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо винесення постанови №18454297 від 10.11.2023 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження та не направлення ОСОБА_1 постанови №18454297 від 10.11.2023 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Скасовано постанову №18454297 від 10.11.2023 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, Зарічний відділ ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити у повному розмірі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що державний виконавець діяв відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5. Постанова про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження винесена згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», тому є законною і не підлягає скасуванню. Арешт з усього рухомого та нерухомого майна боржника ОСОБА_1 знято на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.11.2023 року АСВП 18454297, тому вимога про зняття арешту з транспортного засобу є безпідставною.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не подано.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляшенко Л.В., представника ОСОБА_1 - адвоката Рижова С.Є., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону ухвала суду в оскаржуваній частині не відповідає.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що затримання транспортного засобу боржника мало неправомірний характер, а переміщення його до Спеціального майданчика для тимчасово затриманих транспортних засобів центру забезпечення ГУНП в Сумській області не було необхідним заходом, як наслідок, визначення суми додаткових витрат у розмірі 2480,00 грн є необґрунтованим. Суд вважав, що державний виконавець не надав суду вмотивованої відповіді необхідності тримання транспортного засобу боржника на Спеціальному майданчику, а також не надав докази на підтвердження того, що заявлені державним виконавцем кошти дійсно були сплачені Зарічним відділом ДВС за послуги зберігання транспортного засобу.

Проте, апеляційний суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю в частині задоволених вимог скарги ОСОБА_1 з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник просив визнати незаконними дії державного виконавця щодо винесення постанови №18454297 від 10.11.2023 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження та скасувати цю постанову.

За змістом п. 5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами.

Статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що кошти виконавчого провадження складаються у тому числі і з стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Разом з цим, відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч.ч.1,2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»

Отже, зазначений закон відносить до справ адміністративної юрисдикції спори зокрема, але не винятково постанови щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження.

Постанови виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження і про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження хоча і є відмінними постановами виконавця, проте мають подібну правову природу: обидва види постанов виконавця стосуються безпосереднього виконання рішень інших органів (посадових осіб) - виконавця, а не судового рішення.

Тому колегія суддів вважає, що скарги на дії державного виконавця щодо винесення постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, а також визнання протиправною та скасування відповідної постанови належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Такий спір не є спором учасників приватноправових відносин, виконавець під час винесення постанови про визначення розміру додаткових витрат не був у приватноправових відносинах із заявником.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 310/2210/21 (провадження № 14-82цс24).

Частинами 1, 2 ст. 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням викладеного, судове рішення підлягає скасуванню в частині задоволених вимог скарги ОСОБА_1 на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, а провадження у справі в цій частині закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Понесені заявником апеляційної скарги витрати зі сплати судового збору в сумі 3028 грн 00 коп. підлягають відшкодуванню ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367 - 369, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. ч. 1, 2 ст. 377, ст. ст. 381, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити частково.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 11 квітня 2024 року скасувати в частині задоволених вимог скарги ОСОБА_1 та закрити провадження у справі в даній частині вимог скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3028 гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складене 21 лютого 2025 року.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов