ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/214/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року представник Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» Ковриженко С.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 03 червня 2016 року до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (яке 15.08.2018 змінило назву на АТ «Банк Кредит Дніпро») звернувся з офертою ОСОБА_1 , просив Банк надати йому кредит у національній валюті, без забезпечення, а також з бажаними умовами кредитування.

В результаті, того ж дня, 03 червня 2016 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем було укладено Комплексний договір про надання банківських послуг №9407-КР (далі - Комплексний договір), яким, зокрема, передбачалось і надання кредитних коштів. Відповідно до умов Комплексного договору, позивач відкрив на ім`я ОСОБА_1 поточний рахунок в гривні та випустив платіжну картку для здійснення розрахунків по цьому рахунку, а також здійснив кредитне обслуговування поточного рахунку клієнта шляхом встановлення ліміту кредитної лінії у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії без забезпечення з метою проведення платежів за товари та послуги понад суми власних коштів клієнта на рахунку.

Згідно з Комплексним Договором, а також Універсальним договором банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб (далі - УДБО), умови кредитного обслуговування від Банку були наступними: ліміт кредитної лінії на дату укладення Договору становить 200 000 грн., що може бути змінений Банком протягом дії Договору в порядку, визначеному УДБО: строк дії кредитного ліміту - 12 місяців з дати встановлення кредитного ліміту; після спливу строку надання кредитної лінії Банк може подовжити кредитування рахунку клієнта на умовах, погоджених сторонами, та без укладення додаткових угод: дата надання кредиту - 03.06.2016.

При укладанні комплексного договору про надання банківських послуг сторони домовились, що сума, валюта кредиту буде визначена в повідомленні Банку клієнту про встановлення ліміту кредиту, яке є невід`ємною частиною Договору. Тому на завершення укладення кредитного договору, між Банком і ОСОБА_1 було підписано Заяву про надання кредиту/Кредитний договір №9407-КР, якою було підтверджено повідомлення відповідача про суму та валюту кредиту, та встановлений кредитний ліміт у сумі 200 000,00 грн.

Після спливу строку надання кредитної лінії, Банк, відповідно до чинного законодавства України, внутрішніх документів, УДБО, враховуючи фінансовий стан позичальника, наявну інформацію щодо його заборгованості, продовжував кредитування наявного у клієнта рахунку, а також періодичне збільшення кредитного ліміту без укладання додаткових угод з позичальником. Останній, в свою чергу не висловлював незгоди з пролонгаціями та збільшенням ліміту наданих коштів, що підтверджується активними операціями за кредитом, які проводив відповідач, дані про які відображаються у розрахунках заборгованості та виписках по рахунку.

В подальшому, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, Правилами роботи банків затвердженими постановою Правління Національного банку України від 25.02.2022 № 23 «Про деякі питання діяльності банків України та банківських груп» (із подальшими змінами), Національний банк України дозволив банкам не враховувати несплату за кредитами протягом 24.02.2022-30.06.2022 як прострочення (кредитні канікули). Про запровадження, умови та строк дії кредитних канікул у зв`язку із введенням на території України воєнного стану АТ «Банк Кредит Дніпро» повідомляло клієнтів у низці публікацій на сторінках офіційного сайту Банку.

Відповідно до положень Кредитного договору та УДБО, клієнт мав погашати заборгованість по кредиту щомісячно. На час дії кредитних канікул було відтерміновано сплату боргу ОСОБА_1 , в результаті чого кошти, що підлягали сплаті у період кредитних канікул, могли ним не сплачуватися і не враховувалися як прострочена заборгованість. Разом з тим, кредитні канікули не зменшили суму боргу відповідача, лише відтермінували його сплату, що відображено у розрахунку заборгованості.

З врахуванням автопролонгацій і запровадження кредитних канікул, кінцевою датою погашення кредиту було встановлено 27 вересня 2023 року. Однак, ОСОБА_1 свої обов`язки, як позичальник за кредитним договором, не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, загальний розмір якої станом на 03 жовтня 2023 рок становить 598 630,87 грн., та складається з: залишку простроченого кредиту у розмірі 366 798,42 грн., залишку прострочених відсотків - 231 832,45 грн.

Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитом у сумі 598 630,87 грн. та сплачені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2024 року позов Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором №9407-КР від 03.06.2016 станом на 03.10.2023 у розмірі 366 798,42 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 474,97 грн., які складаються із: сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4 401,37 грн., та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1 073,60 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» Гайдо О.В. подала апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо неналежності Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (яке 15.08.2018 року змінило назву на АТ «Банк Кредит Дніпро») як доказу в справі №335/12289/23.

Відповідно до положень Кредитного Договору №9407-КР від 03.06.2016 р., підписаного відповідачем, УДБО є невід`ємною частиною укладеної кредитної угоди, яка акцептується шляхом підписання Комплексного договору про надання банківських послуг №9407-КР, складовою якого є заява особи про надання кредиту. Разом вони складають Єдиний Договір. Ті ж положення містяться в другому абзаці УДБО, чинного на дату укладення кредитної угоди, а саме: «Приєднання до УДБО, тобто прийняття клієнтом положень цього УДБО відбувається в цілому при оформленні банківського продукту/послуги, в рамках якого/якої здійснюється обслуговування клієнтів. УДБО є публічним договором та клієнт не може пропонувати Банку будь-які індивідуальні зміни до УДБО».

Шляхом підписання Кредитного Договору № 9407-КР, позичальник підтвердив, що він акцептував версію УДБО, чинну на дату укладення договору, і згоден з усіма умовами УДБО в повному обсязі, зокрема, щодо порядку укладення договорів та умов надання всіх послуг, в тому числі, що можуть бути надані йому в майбутньому (з урахуванням всіх змін та доповнень), а умови Договору йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

З наведеного випливає, що УДБО, як складова кредитної угоди, за своїм змістом не має містити підпису позичальника, а акцептування (приєднання) клієнтом його умов відбувається шляхом засвідчення особистим підписом Комплексного договору. Це також підтверджує обізнаність клієнта про умови кредитування (чи надання іншого банківського продукту/послуги), наведені в УДБО.

Затвердження нових редакцій УДБО стосуються лише загальних положень кредитування, які змінюються Банком в залежності від дії багатьох зовнішніх та внутрішніх чинників та факторів, першочергово відповідних змін банківського і цивільного законодавства, законодавства про споживче кредитування, захист прав споживачів тощо, а не довільного волевиявлення уповноважених осіб Банку.

Вважає, що позиція суду першої інстанції щодо впливу внесення позивачем змін до УДБО на істотні умови кредитування не відповідає дійсності та є помилковою. УДБО встановлює загальні умови кредитування чи надання інших банківських послуг, які в цілому відповідають положенням законодавства.

Крім того, Банк додатково надав до суду докази чинності на момент укладення кредитної угоди з ОСОБА_1 тієї редакції УДБО, яка надавалась до суду разом із позовною заявою. Суду першої інстанції було надано копію Протоколу № 35/1 засідання Правління ПАТ «Банк Кредит Дніпро» від 25 квітня 2016 року, якою затверджувалась версія УДБО, чинна станом на 03.06.2016 року дату укладення кредитної угоди. Вказаний документ підтверджує, що ОСОБА_1 ознайомився та погодився саме з тими умовами Універсального Договору банківського обслуговування, які подавались разом з позовом, та були акцептовані відповідачем, шляхом підписання Комплексного Договору.

Також зазначає, що на момент укладення ОСОБА_1 кредитної угоди з Банком, редакція Універсального Договору Банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб була офіційно затверджена та введена в дію, що підтверджувалось її подальшим оприлюдненням на офіційному сайті Банку. Підписи осіб, що приймали рішення про введення нової редакції УДБО, містяться у вищезгаданому Протоколі, отже УДБО на момент укладення кредитного договору мав юридичну силу і був складовою угоди між сторонами, як і подальші затверджені редакції УДБО.

Відповідач, шляхом підписання Комплексного договору та Заяви на кредит/ Кредитного договору, акцептував УДБО в зазначеній редакції, отже даний документ становить невід`ємну частину кредитної угоди і в цілому відповідає як вимогам процесуального законодавства щодо доказів по справі, так і нормам цивільного права за своїм змістом щодо банківських послуг/ продуктів.

Відповідач ознайомився з умовами кредитування, погодився на них, засвідчив згоду підписом, в результаті чого отримував кредитні кошти протягом тривалого проміжку часу та використовував їх. В цілому це прямо свідчить про обізнаність позичальника про істотні умови кредитування та зазначення їх в кредитній угоді, а отже позивач дотримався діючих на той момент положень законодавства про захист прав споживачів щодо інформування відповідача про розмір процентної ставки. Отже, на думку скаржника, позиція суду щодо відсутності у кредитній угоді відомостей про встановлення процентної ставки за кредитом є хибною.

Також посилається на те, що Кредитний Договір №9407-КР не визнано недійсним чи частково недійсним в судовому порядку, отже діє презумпція правомірності правочину, вчиненого сторонами. Це означає, що Банк має право в судовому порядку вимагати погашення простроченої заборгованості за кредитом та процентами, а у ОСОБА_1 залишається обов`язок погашення даного боргу.

Звертає увагу, що з виписок та розрахунків вбачається здійснення відповідачем протягом тривалого проміжку часу погашення заборгованості за строковими та простроченими відсотками у відповідні дати та у відповідних розмірах. З цього можна зробити наступні висновки: по-перше, ОСОБА_1 фактично приступив до виконання зобов`язань за кредитом зі сплати процентів; по-друге відповідач був обізнаний про розмір відсотків за кредитом, які він мав сплачувати, та порядок їх сплати, що було б неможливо без попереднього ознайомлення з даними умовами та їх погодження з Банком, шляхом підписання кредитного договору.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Лісняк Я.В. сформував в системі «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 червня 2016 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (яке 15.08.2018 змінило назву на АТ «Банк Кредит Дніпро») та ОСОБА_1 укладено Комплексний договір про надання банківських послуг №9407-КР.

Згідно з умовами Комплексного Договору, а також Універсальним договором банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб, умови кредитного обслуговування від Банку були наступними: ліміт кредитної лінії на дату укладення Договору становить 200 000,00 грн., що може бути змінений Банком протягом дії Договору в порядку, визначеному УДБО: строк дії кредитного ліміту - 12 місяців з дати встановлення кредитного ліміту; після спливу строку надання кредитної лінії Банк може подовжити кредитування рахунку клієнта на умовах, погоджених сторонами, та без укладення додаткових угод: дата надання кредиту - 03.06.2016.

16.06.2016 ОСОБА_1 підписав заяву, відповідно до якої він повністю та безумовно приймає пропозицію Банку укласти Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на умовах зазначених в УБДО, та підтверджує, що перед підписанням цієї заяви він ознайомився з Тарифами Банку та умовами УДБО, які знаходяться на офіційному сайті Банку за відповідною електронною адресою.

Згідно розрахунку заборгованості за договором № 9407 від 03.06.2016, станом на 03.10.2023 розмір заборгованості відповідача перед АТ «Банк Кредит Дніпро» становить 598 630,87 грн. та складається з: залишку простроченого кредиту у розмірі 366 798,42 грн., залишку прострочених відсотків - 231 832,45 грн.

Крім цього, матеріали справи містять виписку по рахунку ОСОБА_1 за період 03.06.2016 по 03.10.2023, з якої вбачається, що відповідач активно користувався грошовими коштами Банку.

Судом першої інстанції також встановлено, що до позовної заяви, крім комплексного договору та заяви про надання кредиту від 03.06.2016, долучено Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (далі - Універсальний договір). Доданий Універсальний договір з викладеними умовами (графік платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, а також тарифи Банку) не містять підпису відповідача, та не містять відомостей про те, що вони стосуються відповідача.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За положеннями частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини перша та друга статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку - АТ «Банк Кредит Дніпро».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, у Комплексному договорі про надання банківських послуг №9407-КР та заяві про надання кредиту від 03.06.2016, який підписаний ОСОБА_1 , процентна ставка не зазначена. Крім того, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Представник Банку, обґрунтовуючи позовні вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором від 03.06.2016, посилався на умови Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Банк Кредит Дніпро», які викладені на банківському сайті, як невід`ємну частину спірного договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови Універсального договору розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Комплексний договір та заяву про надання кредиту з додатком, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Наданий позивачем Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Банк Кредит Дніпро» належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Суд першої інстанції також правильно виснував, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки їх умови могли змінюватися самим Банком з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви такі умови, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Комплексному договорі та заяві від 03.06.2016 домовленості сторін про сплату відсотків, наданий банком Універсальний договір не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Наданий позивачем Універсальний договір, з огляду на його мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ним нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Комплексному договорі та заяві позичальника, які безпосередньо підписані останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що Універсальний договір ПАТ «Банк Кредит Дніпро», розміщений на сайті та долучений до позовної заяви, який не містить підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03.06.2016 шляхом підписання Комплексного договору та заяви. Зазначення в заяві Універсального договору про ознайомлення відповідача з умовами та правилами надання банківських послуг, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді процентів і неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Банк Кредит Дніпро» не повернуті, а також вимоги статті 530 ЦК України, суд вірно вважав підставними вимоги про стягнення з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 366 798,42 грн., а вимога позивача про стягнення прострочених відсотків у розмірі 231 832,45 грн. задоволенню не підлягає за недоведеністю та безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 17 лютого 2025 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко