Справа № 464/1158/25
пр.№ 2-н/464/441/25
УХВАЛА

20.02.2025 м. Львів

Суддя Сихівського районного суду м. Львова Сабара Л.В., розглянувши матеріали заяви Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води,

встановила:

заявник ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з заявою, поданою представником Давид О.В., в якій просить видати судовий наказ про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води за період з 01.01.2024 до 31.12.2024 у розмірі 5 010,36 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 46,07 грн., 3% річних у розмірі 13,38 грн., а також 302,80 грн. судового збору.

Дослідивши матеріали заяви про видачу судового наказу, приходжу до наступного висновку.

Статтею 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. За положеннями ст. 167 ЦПК України розгляд заяви у наказному провадженні проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника.

Заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом (ч. 1 ст. 162 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Із аналізу зазначених правових норм випливає, що правила виключної підсудності, які застосовуються до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Згідно з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спори, предметом яких є стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються правила виключної підсудності (№911/2390/18 від 16.02.2021).

Як вбачається з матеріалів заяви про видачу судового наказу, заявник звернувся до суду з вимогою про стягнення з боржника заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води, що виникла за користування нерухомим майном (житлом), що за адресою: АДРЕСА_1 .

З вказаного слідує, щор предметом заяви у даній справі є зобов`язання, які випливають з надання послуг з постачання гарячої води, що надаються за місцем знаходження нерухомого майна.

Таким чином, заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги слід пред`являти за місцем знаходження нерухомого майна за правилами виключної підсудності, оскільки така вимога виникла саме щодо стягнення заборгованості, яка утворилась внаслідок невиконання зобов`язань за договором, укладеним щодо користування нерухомим майном.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 165 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене та те, що нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , за користування якою виникла заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, не знаходиться на території Сихівського району м. Львова, приходжу до висновку, що заяву про видачу судового наказу подано з порушенням правил підсудності, відтак у видачі судового наказу необхідно відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст. ст. 30, 162, 165-167, 258-261, 353 ЦПК України, суддя,

постановила:

у видачі судового наказу за заявою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води відмовити.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків, чи у позовному провадженні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 20 лютого 2025 року.

Суддя Сабара Л.В.