КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/6223/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3431/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Диби О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_3 . Після смерті матері позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважав, що батько подарував свою частину квартири матері і вона була повноправним власником, проте з`ясував, що батько за життя склав заповіт, згідно якого належну йому частину квартири він заповів позивачу.

В подальшому, позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, проте отримав відмову з посиланням на пропуск встановленого строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Як зазначав позивач, вказаний строк пропущено ним з поважних причин, оскільки він жодним чином не був повідомлений про наявність заповіту батька на його ім`я, вважав, що дійсним спадкоємцем після смерті батька була мати, водночас, внаслідок тяжкої та довготривалої хвороби мати позивача не змогла прийняти спадщину, при цьому, нотаріусом не було повідомлено позивача про наявність заповіту.

Крім того, позивач вказував, що оскільки він є єдиним сином та єдиним спадкоємцем після смерті своїх батьків, тому вони дійсно бажали залишити йому належне їм майно, проте в силу поважних причин позивач не зміг вступити у спадщину у строки передбачені чинним законодавством.

У зв`язку із викладеним, позивач просив суд визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_2 терміном у три місяці з часу набрання рішенням законної сили (а.с. 1-4).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.В. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - залишено без задоволення (а.с. 72-77).

Не погодившись з рішенням районного суду, 12 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог (а.с. 81-83, 99-101).

На обґрунтування скарги зазначав, що не погоджувався з висновком суду першої інстанції, що не звернення із зазначених позивачем причин до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини понад 9 років не можна розцінювати як поважні причини пропуску заявником строку для прийняття спадщини у розумінні статті 1272 ЦК України. Судом не враховано те, що позивачу не було відомо про існування заповіту спадкодавця на ім`я позивача. Посилання суду на те, що незнання про наявність заповіту не перешкоджало позивачу реалізувати своє право на прийняття спадщини за законом знаходиться поза межами правовідносин, які виникли між сторонами. В цій справі предметом доказування виступає доведення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини саме за заповітом. Разом з тим, суд не взяв до уваги наявність заповіту та не досліджував виконання нотаріусом обов`язку щодо повідомлення спадкоємця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття. Про наявність заповіту позивачу не було відомо та з час відкриття спадщини будь-яких повідомлень від нотаріуса про закликання до спадкування за заповітом не отримував.

Також, вказував про наявність додаткових перешкод для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини, а саме: догляд за матір`ю, зайнятість на роботі, карантинні обмеження, спрямовані на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби, військова агресія (а.с. 81-83).

17 лютого 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Київської міської ради - Малуєвої С.О., в якому відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги (а.с. 116-119).

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , його представник - адвокат Охтень А.А. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази (а.с. 107-112).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що необізнаність позивача з наявністю заповіту на його користь, на яку посилався позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, не є поважною причиною пропуску встановленого чинним законодавством строку для подання заяви про прийняття спадщини. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження моменту з`ясування наявності складеного 04.04.1998 заповіту.Також, матеріали справи не містять жодного доказу про те, що наявність карантинних обмежень та військової агресії, вплинули саме на пропуск визначеного законом строку.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 24.10.2015 Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с. 7).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 25.03.2024 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 13).

Згідно виписки із медичної картки ОСОБА_3 (а.с.10), остання хворіла на ІХС, дифузний кардіосклероз ГХ ІІ ст. 2 ст. (миготлива аритмія) ризик 4 СН ІІ-а, цукровий діабет ІІ стадії, субкомпенсація, ожиріння ІІІ ст., тромбофлебіт вен нижніх кінцівок, наслідки перелому променевої кістки справа (2016) та перелому шийки стегна справа (2023). Самостійно не пересувалася. Останнє стаціонарне лікування в березні 2024 року.

Позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 27.04.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 53, зворот).

04 квітня 1998 року ОСОБА_2 склав заповіт, державним нотаріусом 21-ї Київської державної нотаріальної контори Ніколіцею В.Ф., яким заповів належну йому на праві власності квартиру під АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту (а.с. 53).

З матеріалів спадкової справи № 30/2024 заведеної щодо майна померлого ОСОБА_2 вбачається, що 19.04.2024 позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погребняка Г.В. із заявою про видачу свідоцтва на спадщину за законом на спадкове майно, в якій зазначив, що він спадщину після смерті батька прийняв, так як на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем і не заявляв про відмову від спадщини (а.с. 49).

У відповідь на заяву ОСОБА_1 приватний нотаріус КМНО Погребняк Г.В. надав відповідь, в якій зазначив, що на запит до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації була отримана відповідь № 104/22-343 від 22 квітня 2024 року, де відповідно до Реєстру територіальної громади м. Києва на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з померлим батьком ОСОБА_2 була зареєстрована лише ОСОБА_3 . Отже, місце проживання разом зі спадкодавцем не було підтверджено, тому пропущено строк прийняття спадщини відповідно до ст.. 127- ч. 1 ЦК України, а отже, видати свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно є неможливим (а.с. 58).

У позові ОСОБА_1 просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_2 та як на причину поважності пропуску цього строку посилався на те, що він жодним чином не був повідомлений про наявність заповіту батька на його ім`я, нотаріусом не було повідомлено позивача про наявність заповіту. Крім того, посилався надогляд за матір`ю, зайнятість на роботі, карантинні обмеження, спрямовані на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби, військова агресія.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року

у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року

у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців;

2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані

з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших.

Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування

в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до

статей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України.

Тож, факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникнення

в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини

у передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин,

у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети.

У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи

з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини (пункт 78 постанови Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).

Відмова нотаріуса, за наведених обставин, у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, на користь якого було складено заповіт, не порушує принципу свободи заповіту, оскільки усвідомленим невчиненням дій для прийняття спадщини спадкоємець на власний розсуд реалізовує своє право на відмову від прийняття спадщини.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку

з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.

У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності».

З урахуванням наведених мотивів цієї постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке:

- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;

- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;

- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;

- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування) (пункт 87 постановиВелика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).

Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, як зазначалося вище, позивач є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , отже, за обставинами цієї справи позивач є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_2 за заповітом та за законом як спадкоємець першої черги.

Відтак, незалежно від наявності заповіту на його ім`я, позивач у випадку, якщо бажав би прийняти спадщину після смерті батька, мав можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець першої черги за правом представлення, що узгоджується з ч. 1 ст. 1266 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 29 червня 2021 року у справі №671/308/20 (провадження №61-16392св20) дійшов висновку, що у випадку, якби позивач не був спадкоємцем першої черги, він дійсно не мав би підстав звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, аж доки не дізнався би про існування заповіту, і така обставина могла бути підставою для подання заяви про надання додаткового строку.

Однак, відповідно до обставин справи активні дії щодо прийняття спадщини позивач почав вчиняти після спливу шестимісячного строку, звернувшись у квітні 2024 року до приватного нотаріусу з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

З огляду на викладене, факт усвідомлення позивачем його права на спадкування поряд із незнанням про існування заповіту, складеного на його ім`я, за умови невжиття ним жодних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини протягом передбаченого ЦК України строку, не свідчить як про порушення принципу свободи заповіту, так і про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у відведений ЦК України строк.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач є спадкоємцем першої черги після смерті спадкодавця, а тому незалежно від наявності заповіту на його ім`я, він у випадку, якщо бажав би прийняти спадщину, мав можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, однак таку заяву позивач у шестимісячний строк не подав, а обставини, на які він посилався, не є поважними (пов`язаними з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій) причинами пропуску строку для прийняття спадщини.

Велика Палата Верховного Суду у постановівід 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 відступила (конкретизувала) від висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, тому суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про неврахування районним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 2/235/10/16, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, від 22 грудня 2021 року у справі № 703/4978/19, від 26 квітня 2022 року

у справі № 932/16345/19, від 08 червня 2023 року у справі № 585/2163/22, від 14 червня 2023 року у справі № 292/564/22, відповідно до яких незнання про заповіт та відсутність повідомлення нотаріуса із закликом до спадкування є поважною причиною для визначення спадкоємцю за заповітом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Судом не встановлено факту повідомлення нотаріусом ОСОБА_1 про наявність заповіту, складеного на його ім`я. Проте це, з урахуванням фактичних обставин цієї справи, не може слугувати підставою для задоволення позову та визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його батька - ОСОБА_2 , оскільки позивач, знаючи про смерть батька, будучи спадкоємцем першої черги спадкування за законом, який не проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та маючи на меті реалізувати свої спадкові права, мав обов`язок звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк як спадкоємець першої черги за законом й незалежно від його обізнаності про наявність заповіту, складеного на його ім`я, оскільки спадщину спадкоємець може прийняти лише повністю, а не частинами. Тож за наведених обставин невчинення нотаріусом певних дій стосовно позивача саме собою не створило перешкоди позивачу у прийнятті спадщини та не унеможливлювало подання ним заяви про прийняття спадщини у строк, визначений статтею 1270 ЦК України.

Також суд апеляційної інстанції відхилив інші доводи апеляційної скарги про те, що у заявника існували додаткові перешкоди для своєчасного подання ним заяви про прийняття спадщини, зокрема догляд за матір`ю, багато працював у зв`язку із зайнятістю на роботі, карантинні обмеження, спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19) та введення військового стану.

При цьому, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що його матір ОСОБА_3 за медичними показниками потребувала постійного стороннього догляду та (або) позивач здійснював постійний догляд за матір`ю.

Матеріали справи не містять жодного доказу про те, що наявність карантинних обмежень та військової агресії, вплинули саме на пропуск визначеного законом строку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким надана правова оцінка, і не потребують додаткової оцінки судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 лютого 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова