КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5063/2025
Справа № 759/974/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Єросової І.Ю. в м. Київ 22 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чмирук Олександр Валерійович, про визнання права на завершення розпочатої процедури приватизації,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила визнати за ОСОБА_1 право на завершення розпочатої ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , процедури приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивувала тим, що є донькою ОСОБА_3 21 липня 2005 року нею було змінено прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». В зв`язку з укладенням 25 червня 2011 року шлюбу, розірваного в подальшому 21 жовтня 2014 року, нею було змінено прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». В зв`язку з укладенням нового шлюбу 14 березня 2015 року, нею було змінено прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

31 березня 1993 року виконавчим комітетом Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва на ім`я ОСОБА_3 та сім`ю з трьох осіб, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_8 - дружина та ОСОБА_9 , було видано ордер на житлове приміщення загальною площею 17,44 кв.м. на АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів від 18 березня 1993 року № 214.

10 листопада 2022 року ОСОБА_3 звертався до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про приватизацію квартири за вказаною адресою, листом від 01 грудня 2022 року № 32/59 Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація відмовила (вдруге) ОСОБА_3 в приватизації квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з поданням неповного пакету документів, а саме через відсутність копії ордеру на квартиру. Звернутися втретє, вже з повним пакетом документів, до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про приватизацію квартири, ОСОБА_3 завадила хвороба, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

30 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. за заявою ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу № 60/2023, інші особи, які мають право на спадщину, до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини не звертались. Постановою приватного нотаріуса Чмирука О.В. від 06 листопада 2023 року відмовлено у видачі нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за вказаною адресою після смерті батька ОСОБА_3 , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності спадкодавця на квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала, що з дня видачі ордера на житлове приміщення, а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , була зареєстрована за вказаною адресою, і лише 07 квітня 2015 року, будучи вагітною, добровільно знялася з реєстрації з метою змінити її на адресу реєстрації її чоловіка.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводила фактичні обставини справи, зазначені в позовній заяві.

Наводила зміст ст. 345 ЦК України, ст. 1, 5, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року в справі № 6-121цс13, Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі № 524/3501/20, від 01 листопада 2023 року в справі № 183/80/2, від 09 серпня 2023 року в справі № 523/20890/21, від 19 червня 2023 року в справі № 295/2637/20 та інших, вказувала, що обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою.

Для вирішення питання про наявність права вимагати визначення за спадкоємцем права власності на квартиру вирішальне значення може мати встановлення обставин, чи була розглянута в установлений строк заява про приватизацію квартири, чи була відмова відповідного органу приватизації у задоволенні заяви правомірною (чи були наявні заборони для передачі квартири наймачеві).

Посилалася на постанову Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі № 524/3501/20, у якій зроблено висновок, що «з матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_3 висловив волю на приватизацію займаної ним квартири та звернувся з відповідною заявою до органу приватизації, однак, у порушення приписів пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, надав не повний пакет документів, у зв`язку з чим орган приватизації залишив заяву про приватизацію квартири без розгляду». У вказаній справі Верховний Суд зробив висновок, що «Орган приватизації не був позбавлений можливості додатково витребувати від ОСОБА_3 (за життя) документи, яких не вистачало для прийняття рішення».

Пояснювала, що за життя ОСОБА_3 висловив волю на приватизацію займаної ним квартири та звернувся з відповідною заявою до органу приватизації, що свідчить про його активні дії щодо реалізації свого права на приватизацію спірної квартири. Однак заявник надав неповний пакет документів, в зв`язку з чим орган приватизації протиправно відмовив у приватизації квартири, зазначивши, що подано неповний пакет документів, а саме на надано ордер.

Вказувала, що лист Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 грудня 2022 року № 32/59 не є рішенням органу приватизації про передачу чи про відмову у передачі квартири у власність особи. Відсутність ордеру на квартиру не є підставою для відмови у приватизації житла. Орган приватизації не був позбавлений можливості додатково витребувати від ОСОБА_3 за його життя документів, яких не вистачало для прийняття відповідного рішення.

Наголошувала, що ОСОБА_3 був вселений у квартиру АДРЕСА_1 , яка є комунальною власністю територіальної громади, на підставі ордера, проживав у ній з 13 травня 1986 року по день смерті, та був у ній зареєстрований. Таким чином, слід зробити висновок про безпідставне рішення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови в приватизації квартири у зв`язку з наданням неповного пакету документів, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02 лютого 2022 року в справі № 524/3501/20.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 350/67/15-ц зроблено висновок, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Також посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, від 20 вересня 2023 року в справі № 306/2120/21, вказувала, що ОСОБА_1 набула право на спадкування всіх прав та обов`язків, що належали її батьку на підставі ст. 1216, 1218 ЦК України, а відтак має право на завершення процедури приватизації, оскільки до складу спадщини входить право на завершення процедури приватизації квартири, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому порядку та не завершив в зв`язку зі смертю.

Вказувала, що правильним та ефективним способом захисту прав позивача як спадкоємця за законом є вимога про визнання в порядку спадкування після смерті спадкодавця права на приватизацію квартири, а не визнання права власності на неї, враховуючи, що квартира перебуває у державному житловому фонді.

Зауважувала, що метою звернення до суду є реалізація права вимоги на квартиру, стосовно якої не завершений процес приватизації. Оскільки ОСОБА_3 помер, приватизацію квартири АДРЕСА_3 здійснено не було, доказів, які б свідчили про те, що у спадкодавця ОСОБА_3 не виникло право на приватизацію квартири, матеріали справи не містять, отже ОСОБА_3 мав право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Щодо правомірності відмови органу приватизації та відсутності необхідності в оскарженні такої відмови, пояснювала, що за змістом повідомлень органу приватизації, вони носять інформативний характер та не є остаточним рішенням з приводу надання органом приватизації відмови на приватизацію спірної квартири, наймачем якої був ОСОБА_3 . Тому, на думку позивача, позов про визнання безпідставною відмови органу приватизації був би передчасним, оскільки право спадкодавця, за захистом якого б він звертався до суду, ще тоді не було порушенням. Сама по собі відмова не є перешкодою для звернення до органу приватизації повторно (у випадку ОСОБА_3 втретє), що він збирався зробити, тим більше, що незадовго до смерті він знайшов копію ордера на квартиру, якого не вистачало для приватизації спірної квартири.

Посилалася на ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якою передбачено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Як вбачається за матеріалів справи, ОСОБА_3 був законним квартиронаймачем спірного житлового приміщення і відповідно до чинного законодавства двічі звертався до відповідача з заявою про приватизацію квартири, разом з тим, всупереч вимогам закону, відповідач не ухвалив вмотивованого рішення за результатами розгляду заяв, а направив позивачу тільки листи-відповіді.

Щодо відсутності копії ордеру у ОСОБА_3 , пояснювала, що згідно п. 72 Правил квартирного обліку, при вселенні в надане житлове приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Ордер зберігається як документ суворої звітності. З урахуванням вищевикладеного, в органу приватизації не було правових підстав вимагати у ОСОБА_3 долучити ордер до заяви про приватизацію.

Додатково зазначала, що спадкодавець протягом року намагався самостійно відшукати ордер, звертаючись до різних організацій, копії звернень та відповідей на них надані до суду першої інстанції разом з клопотанням про їх приєднання, проте були проігноровані судом.

Щодо критичної оцінки суду стану здоров`я ОСОБА_3 , суд першої інстанції взагалі не надав оцінку письмовим доказам - медичним документам/висновкам/історіям хвороби ОСОБА_3 , які є належними та допустимими доказами щодо значного погіршення стану здоров`я спадкодавця, що в подальшому призвело до його смерті, і що покійний ОСОБА_3 з поважної причини не встиг звернутися до органу приватизації втретє, так як мав прогресуюче захворювання, яке вимагало неодноразового стаціонарного лікування та оперативного втручання.

Щодо надмірного формалізму суду першої інстанції, зазначала, що суд першої інстанції підійшов до розгляду зазначеної справи формально, встановивши лише один факт, який на думку суду є важливим - наявність відповіді на другу заяву про приватизацію квартири, поданої ОСОБА_3 .

При цьому не взято до уваги споріднення першої черги, а саме що позивач є єдиною донькою ОСОБА_3 , яка зазначена в ордері на спірну квартиру як член сім`ї ОСОБА_3 ; що майже все життя позивач була зареєстрована та проживала в спірній квартирі; що ОСОБА_3 дійсно мав прогресуюче захворювання і раптово помер в досить молодому віці; що на період волевиявлення ОСОБА_3 щодо приватизації спірної квартири припало повномасштабне вторгнення рф, відбувалися постійні ракетні атаки, під час однієї з яких пошкоджено майно ОСОБА_3 , під час частої повітряної тривоги орган приватизації був зачинений, ще однією перешкодою потрапити на прийом для подачі заяви було часте вимкнення світла.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 31 березня 1993 року отримав ордер на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , площею 17,44 кв.м., виданий на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради від 18 березня 1993 року № 213. Ордер видано на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_8 (дружина) та ОСОБА_9 (дочка) (а. с. 33).

ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 13 травня 1986 року (а. с. 13, 15).

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 27), свідоцтвом про шлюб (а. с. 29, 31), свідоцтвом про зміну імені (а. с. 28), свідоцтвом про розірвання шлюбу (а. с. 30).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 20 червня 1989 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 та знялася з реєстрації 07 квітня 2015 року (а. с. 25).

Листом Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 вересня 2017 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі ордеру на квартиру АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що ордер видається на вільне житлове приміщення, в той час як у заяві ОСОБА_3 вказано, що він проживає в указаній квартирі з 1986 року (а. с. 98).

Листами Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 жовтня 2017 року, від 10 квітня 2018 року повідомлено ОСОБА_3 , що при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, куди йому і необхідно звернутися для отримання інформації щодо ордеру на квартиру, в якій він проживає (а. с. 99, 105).

Листами Шевченківської районної державної адміністрації від 02 листопада 2017 року, від 27 вересня 2018 року повідомлено ОСОБА_3 , що ордер на квартиру АДРЕСА_1 може знаходитись у Державному архіві АДРЕСА_4 (а. с. 101, 118).

Листом Державного архіву м. Києва від 21 грудня 2017 року повідомлено ОСОБА_3 , що до Державного архіву м. Києва, який приймає на зберігання документи НАФ, ордери на право користування житловою площею, корінці ордерів на зберігання не надходять (а. с. 102 - 104).

Листом Департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики від 03 травня 2018 року повідомлено ОСОБА_3 , що згідно з електронним реєстром житлового фонду м. Києва, житловий будинок на АДРЕСА_5 перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», до якого рекомендованого звернутися ОСОБА_3 для отримання копії ордеру на займане житлове приміщення (а. с. 107).

Листами арбітражного керуючого від 07 серпня 2018 року, ДП «Будінвестсервіс» від 07 серпня 2018 року, ГТУЮ у м. Києві Міністерства юстиції України від 08 серпня 2018 року повідомлено ОСОБА_3 , що житловий будинок по АДРЕСА_5 переданий на підставі розпорядження Київської міської адміністрації від 15 квітня 2002 року № 783 з балансу ДП «Будінвестсервіс» на баланс УЖГ Святошинського району разом з документами на право проживання/власності/користування квартири, в тому числі і на квартиру № 163 (а. с. 112, 114, 116).

16 вересня 2022 року ОСОБА_3 звертався до ЦНАП з заявою про приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 34).

Листом від 05 жовтня 2022 року № 32/46 Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація відмовила ОСОБА_3 в приватизації квартири, повідомивши, що подані заявником 16 вересня 2022 року заява та пакет документів на приватизацію квартиру розглянуті 05 жовтня 2022 року на засіданні органу приватизації, після розгляду наданих документів у приватизації квартири відмовлено в зв`язку з поданням неповного пакету документів, а саме заява на приватизацію квартири оформлена неналежним чином - не визначено уповноваженого власника житла; відсутня копія ордера на квартиру. Повідомлено, що питання приватизації квартири буде розглянуто при умові надання повного пакету документів, визначених чинним законодавством України (а. с. 35).

10 листопада 2022 року ОСОБА_3 повторно звертався до ЦНАП з заявою про приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 36).

Листом від 01 грудня 2022 року № 32/59 Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація відмовила ОСОБА_3 в приватизації квартири, повідомивши, що після розгляду наданих документів у приватизації квартири відмовлено в зв`язку з поданням неповного пакету документів, а саме відсутня копія ордера на квартиру. Повідомлено, що питання приватизації квартири буде розглянуто при умові надання повного пакету документів, визначених чинним законодавством України (а. с. 37).

На а. с. 16 - 21, 121 - 131 наявні копії з медичної документації ОСОБА_3 , а саме виписки з медичної карти стаціонарного хворого за квітень 2023 року з діагнозом глаукома, ускладнена катаракта правого ока, глаукома лівого ока; за квітень 2023 року з діагнозом цукровий діабет ІІ тип, середнього ступені тяжкості, стадії субкомпенсції, діабетична полінейропатія нижніх кінцівок з вегето-сенсорними розладами, дисциркуляторна гіпертонічна діабетична енфефалопатія ІІ ст. в стадії субкомпенсації, ремітуючий перебіг з церебрастенічним синдромом, гострий задній інфаркт міокарду 17 квітня 2023 року, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню; за квітень 2023 року з діагнозом гострий неQ-IM задньо-бокової стінки ЛШ від 19 квітня 2023 року. УКВГ від 19 квітня 2023 року: гостра оклюзія у проксимальній частині ОГ ЛКА, ПМШГ ЛКА з помірними гемодинамічно незначущими стенозами, у середній частині стеноз близько 60 %, ПКА близько 75-80 % у проксимальній частині. Стан після стентування ОГ ЛКА - 1 BMS ВІД 18 квітня 2023 року. МН 2 ст. Виражений аортоатеросклероз. МН 2 ст. Виражений аортоатеросклероз. ГХ ІІІ ст., 3 ст., ризик 4 (дуже високий), СН ІІА зі зниженою ФВ ЛШ (ФВ 46 %). Цукровий діабет ІІ тип, середнього ступеня важкості, стан мед. компенсації. Діабето-гіпертонічна ангіоретинопатія. Артифакія в/кутова ІІА глаукома правого ока; копії електронних направлень, роздруковані з системи Helsi, за 05 вересня 2022 року, 26 грудня 2022 року, 12 січня 2023 року, 07 березня 2023 року, 30 березня 2023 року, з консультаціями офтальмолога, за 11 квітня 2023 року з консультацією ендокринолога, за 27 квітня 2023 року з консультацією лікаря ПМСД, за 12 вересня 2022 року - електронне направлення в зв`язку з висіченням ураження шкіри та підшкірної клітковини повіки (оперативне втручання), за 26 квітня 2023 року - стаціонарне лікування загального напрямку, за 28 квітня 2023 року - візит пацієнта в заклад (гіпертонія з ускладненням).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с. 22), причиною смерті встановлено гострий інфаркт міокарда нижньої стінки, серцево-судинна недостатність (а. с. 23).

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чмирука О.В. від 06 листопада 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 , а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на квартиру (а. с. 39).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про визнання права на продовження приватизації, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 звертався до органу приватизації з неналежно оформленими заявами, які були розглянуті останнім у встановлені строки і в їх задоволенні було правомірно відмовлено за життя заявника, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

За змістом статей 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.

У пункті 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, передбачено, що громадянин подає до органів приватизації такі документи:

заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;

копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);

довідку про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;

технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;

документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);

заяву-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) зроблено висновок про те, що якщо спадкодавець не набув права власності на майно, проте розпочав процедуру його приватизації відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації, а не права власності.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.

У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13.

Таким чином, обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою.

Для вирішення питання про наявність права вимагати визнання за спадкоємцем права власності на квартиру вирішальне значення може мати встановлення обставин, чи була розглянута в установлений строк заява про приватизацію квартири, чи була відмова відповідного органу приватизації у задоволенні заяви правомірною (чи були наявні заборони для передачі квартири наймачеві).

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі № 524/3501/20 (провадження № 61-8394св21), від 01 травня 2024 року в справі № 202/5156/19 (провадження № 61-11620св23).

Відмовляючи в позові, судом першої інстанції залишено поза увагою, що згідно з практикою Верховного Суду ненадання заявником ордеру на квартиру не може бути єдиною підставою для відмови у приватизації житла, з огляду на те, що орган приватизації не позбавлений можливості додатково витребувати від заявника документи, яких не вистачало для прийняття рішення (такий правовий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, від 02 лютого 2022 року у справі № 524/3501/20, від 09 серпня 2023 року у справі № 523/20890/21).

Дійшовши висновку, що ОСОБА_3 звертався до органу приватизації з неналежно оформленими заявами, які були розглянуті останнім у встановлені строки і в їх задоволені було правомірно відмовлено за життя заявника, у зв`язку із чим позовні вимоги є необґрунтованими, суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 01 травня 2024 року у справі № 202/5156/19 (провадження № 61-11620св23), згідно яких листи, якими позивачу відмовлено у наданні адміністративної послуги в зв`язку з наданням неповного пакету документів для приватизації спірної квартири, не є рішеннями органу приватизації про передачу чи про відмову у передачі квартири у власність громадянина, що підтверджено усталеною практикою Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів.

За наведених обставин, не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах висновки суду першої інстанції про те, що процедура приватизації була завершена ще за життя померлого ОСОБА_3 шляхом відмови у її проведенні, вказані дії органу державної влади не оскаржувались заявником в адміністративному порядку, що свідчить про його волевиявлення та погодження з таким рішенням.

Виходячи з наведеного, оскільки листи Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації не є рішеннями про відмову в приватизації квартири, які підлягали оскарженню в адміністративному порядку, в них не зазначено про наявність заборон для передачі квартири, а лише повідомлено про недоліки поданих ОСОБА_3 заяв на приватизацію квартири, що полягали у неповноті поданого ним пакету документів, та могли бути виправлені заявником, апеляційний суд не може погодитися з необґрунтованими висновками суду першої інстанції, що органом приватизації було остаточно відмовлено у її проведенні, і ОСОБА_3 ані не оскаржував відмову Святошинської районної державної адміністрації про приватизацію житлового приміщення, ані не звертався повторно із відповідною заявою.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про відмову в позові, рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на повагу до житла.

Апеляційний суд зауважує, що у практиці Європейського суду з прав людини визначення того чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Вирішуючи по суті позов ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із того, що оскільки ОСОБА_3 за свого життя висловив волю на приватизацію займаної ним з 1993 року спірної квартири, якою він користувався на законних підставах протягом тривалого часу, вселившись до квартири на підставі ордеру, надав органу приватизації відповідну заяву та пакет документів, однак процедура приватизації не була завершена ОСОБА_3 в зв`язку з необхідністю надати додаткові документи (копію ордера на квартиру), про що йому повідомлено листом Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 грудня 2022 року № 32/59, при цьому будь-яких заборон для передачі квартири наймачеві судом не встановлено і відповідачем про наявність цих заборон не повідомлено, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач як спадкоємець ОСОБА_3 , в розпорядженні якої на даний час наявний ордер на квартиру, зажаданий відповідачем, має право на продовження приватизації спірної квартири, яка була розпочата за життя спадкодавцем, який помер до прийняття компетентним органом остаточного рішення про приватизацію.

Таким чином, позов ОСОБА_1 про визнання права на завершення розпочатої процедури приватизації знайшов своє підтвердження під час апеляційного перегляду та підлягає задоволенню.

Апеляційний суд враховує, що орган приватизації не позбавлений права перевірити відповідність вимогам закону документів, які будуть подані ОСОБА_1 для завершення процедури приватизації спірної квартири.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року в справі № 202/5156/19 (провадження № 61-11620св23).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 3029,21 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чмирук Олександр Валерійович, про визначення права на завершення розпочатої процедури приватизації задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право на завершення розпочатої ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , процедури приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути зі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (м. Київ, пр-т. Берестейський 97 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 3029,21 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.