КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5009/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 940/721/20

17 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю «Вектор» адвоката Завальнюка Валентина Вікторовича на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Косович Т.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що ОСОБА_2 , працюючи водієм ТОВ «Вектор», 23.10.2018 року, близько 15 год. 30 хв., на території ТОВ «Вектор», що за адресою: вул. Плоханівська, 76, м. Тетіїв, Київська область, керуючи технічно справним вантажним автомобілем САЗ 3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить товариству з обмеженою відповідальністю «Тайниця Агро» та згідно договору оренди перебував в користуванні ТОВ «Вектор», в порушення вимог пункту 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків), підпункту «б» пункту 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну) та пункту 10.9 (під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху; для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, розпочинаючи рух заднім ходом по території названого підприємства, зневажив безпекою дорожнього руху, не впевнився перед початком руху заднім ходом, що позаду автомобіля немає пішоходів, яким він може створити небезпеку, не відмовився своєчасно від руху заднім ходом у небезпечному напрямку, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , яка в цей час знаходилась позаду автомобіля. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, скальпованої рани голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, та тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітини, перелому лівої ключиці без зміщення відламків, забою легень, перелому 2-6 ребер зліва, пристінкового пневмотораксу зліва, перелому лівої сідничної кістки та куприка справа, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня важкості, оскільки викликають довготривалий розлад здоров`я.

Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 24.02.2020 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК Україниу зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу ТОВ «Вектор» на підставі статті 47 КК України, кримінальне провадження, внесене 23.10.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000306, за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, закрито, цивільний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Вектор» про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Позивач зазначала, що з28.11.2018 року по 20.03.2020 року вона проходила лікування в Тетіївській центральній районній лікарні та в КЗ КОР «Київська обласна клінічна лікарня», з 01.07.2020 року їй встановлено інвалідність третьої групи з втратою працездатності 60% довічно.

Посилаючись на заподіяння їй фізичних страждань перенесених в результаті спричинення значної кількості тілесних ушкоджень, серед яких травми голови, грудної клітки, чисельні переломи та у зв`язку з перенесеними операціями, що потягли за собою прикутість до ліжка на два місяці та десять днів та в подальшому неспроможність вільно пересуватися без допомоги палиці, враховуючи глибину душевних страждань через вимушені зміни в її житті, позивач ОСОБА_1 а, з урахуванням збільшеного розміру позовних вимог, просила суд стягнути з ТОВ «Вектор» на її користь моральну шкоду в розмірі 700 000,00 гривень.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор», третя особа ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор», , юридична адреса: 09801, вул. Плоханівська, 76, м. Тетіїв, Білоцерківський район, Київська область, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор», , юридична адреса: 09801, вул. Плоханівська, 76, м. Тетіїв, Білоцерківський район, Київська область, на користь держави судовий збір в розмірі 5000 грн на рахунок UA0026001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код отримувача за , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор» адвокат Завальнюк Валентин Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 рокута ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясувавши обставини справи, не оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції завищив розмір моральної шкоди, не врахував, що висновок експертів №15219/21-61 від 25.07.2023 року побудовано на безпосередньому психологічному та психодіагностичному обстеженні позивачки, що відбулось 13.06.2023 року, тобто, майже через п`ять років після нещасного випадку, що мав місце 23.10.2018 року.

В той же час, в експертному висновку ніяким чином не відображено факт надання допомоги підекспертній з боку відповідача відразу після настання нещасного випадку.

До того ж, як зазначено у висновку експертів №15219/21-61 від 25.07.2023 року, експерти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають вищу психологічну освіту другого рівня за ступенем магістра, а отже, не є фаховими експертами медиками, що ставить під сумнів доказову базу експертного дослідження.

Також суд першої інстанції не врахував правило заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) в контексті справ про відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 24 травня 2023року по справі № 179/363/21). Воно означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.

Слідуючи за правовою аналогією, сторона відповідача вказує на висновок про неправомірне збільшення позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Вектор» з 200 до 700 тисяч гривень, посилаючись на те, що саме з ініціативи відповідача було призначено експертизу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Завальнюк Валентин Вікторович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Неживок Ігор Вікторович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргапредставника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор»- адвоката Завальнюка Валентина Вікторовичапідлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , працюючи водієм ТОВ «Вектор», 23.10.2018 року, близько 15 год. 30 хв., на території ТОВ «Вектор» за адресою: вул. Плоханівська, 76, м. Тетіїв Київська область, керуючи технічно справним вантажним автомобілем САЗ 3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ТОВ «Тайниця Агро» та згідно договору оренди автомобіля від 09.01.2018 року перебував в користуванні ТОВ «Вектор», в порушення вимог пункту 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків), підпункту «б» пункту 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну) та пункту 10.9 (під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху; для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306, введених у дію з 01.01.2002 року (з подальшими змінами), розпочинаючи рух заднім ходом по території названого підприємства, зневажив безпекою дорожнього руху, не впевнився перед початком руху заднім ходом, що позаду автомобіля немає пішоходів, яким він може створити небезпеку, не відмовився своєчасно від руху заднім ходом у небезпечному напрямку, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , яка в цей час знаходилась позаду автомобіля, що визнається учасниками справи та підтверджується копією акту форми Н-5 проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (аварії), що стався (сталася) 23.10.2018 року о 15 год. 30 хв. з підсобним працівником ТОВ «Вектор» від 26.10.2018 року (а.с. 13-17).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, скальпованої рани голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, та тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітини, перелому лівої ключиці без зміщення відламків, забою легень, перелому 2-6 ребер зліва, пристінкового пневмотораксу зліва, перелому лівої сідничної кістки та куприка справа, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня важкості, оскільки викликають довготривалий розлад здоров`я (копія висновку експерта Тетіївського районного відділення КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 85 від 27.12.2018 (а.с. 18-21).

В результаті отриманих травм ОСОБА_1 з 28.11.2018 року по 20.03.2020 року проходила лікування в Тетіївській центральній районній лікарні та в КЗ КОР «Київська обласна клінічна лікарня», а саме: з 28.11.2018 року по 02.01.2019 року - в Тетіївській центральній районній лікарні, з 03.01.2019 року по 04.01.2019 року в КП КОР «Київська обласна клінічна лікарня», з 05.01.2019 року по 13.02.2019 року - в Тетіївській центральній районній лікарні, з 14.02.2019року по 24.03.2019 року - в Тетіївській центральній районній лікарні, з 25.03.2019 року по 22.04.2019 року - в Тетіївській центральній районній лікарні (копії листків непрацездатності № 974296, № 936076, № 976796, № 936202, № 936332 а.с. 22-26, копії виписок із медичної картки стаціонарного хворого а.с. 31-36).

Згідно копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 04.06.2019 року ОСОБА_1 з 04.06.2019 року встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з виробничою травмою терміном до 01.07.2020 року (а.с. 28).

Відповідно копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 02.06.2020 року та копії виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 02.06.2020 року ОСОБА_1 з 01.07.2020 року встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з виробничою травмою довічно, втрата працездатності 60% (а.с. 29, 30).

Судом також встановлено, що за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 23.10.2018 року, було порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в якому позивачку ОСОБА_1 визнано потерпілою.

Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 24.02.2020 року у справі № 380/283/19 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу ТОВ «Вектор» на підставі статті 47 КК України, кримінальне провадження, внесене 23.10.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000306 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, закрито, цивільний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Вектор» про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду (копія ухвали а.с. 7-12).

Вказаною ухвалою суду встановлено, що ОСОБА_2 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода ОСОБА_1 , якщо б перед початком руху заднім ходом впевнився, що позаду автомобіля нікого немає, а в разі неможливості спостерігати дорожню обстановку позаду автомобіля в дзеркала заднього виду проїхав вперед чи звернувся за допомогою до сторонніх осіб і таким чином своєчасно виявив пішохода позаду автомобіля та не починав рух заднім ходом.

Отже, порушення водієм ОСОБА_2 вимог пунктів 1.5, 2.3 (підпункт «б»), 10.9 Правил дорожнього руху, затверджених зазначеною постановою Кабінету Міністрів України, перебуває в прямому причинному зв`язку з наслідками, що наступили, а саме отриманням потерпілою ОСОБА_1 тілесних ушкоджень.

В межах розгляду даної справи суд першої інстанції задовольнив клопотання представника ТОВ «Вектор» та ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13.04.2021 року призначив судово-психологічну експертизу для визначення наступного: чи є ситуація, що досліджується в межах даної справи, психотравмувальною для позивачки ОСОБА_1 , чи спричинені їй страждання та моральна шкода, яка глибина та інтенсивність психотравмуюючого впливу та який можливий розмір грошового відшкодування за завдані страждання (розмір моральної шкоди).

Згідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведеної судової психологічної експертизи № 15219/21-61 від 25.07.2023 року, ситуація, що досліджується в межах даної справи, є психотравмувальною для позивачки ОСОБА_1 , їй спричинені моральні страждання та моральна шкода, орієнтовний розмір грошового відшкодування за завдані ОСОБА_1 моральні страждання (моральну шкоду) складає 243 мінімальні заробітні плати, що установлені на момент розгляду справи судом (а.с. 150-160).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на обгрунтованість доводів позивачки про заподіяння їй моральної шкоди внаслідок протиправних дій працівника відповідача, відповідальність за яку несе саме відповідач, як роботодавець. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд керується принципами виваженості, розумності та справедливості, враховує висновок проведеної судової психологічноїекспертизи №15219/21-61від 25.07.2023року та те, що ТОВ «Вектор»є юридичноюособою, яка має фінансову можливістьвідшкодувати ОСОБА_1 моральну шкодуза спричиненістраждання, що стали наслідком дорожньо-транспортної пригоди за участю їх працівника, а також надання відповідачемблагодійної допомоги ОСОБА_1 після ДТПзагальною сумою25 000 грн, у зв`язку з чим приходить до висновку про визначення розміру відшкодування такої моральної шкоди позивачці в сумі 500 000 грн, оскільки визначений позивачкою розмір моральної шкоди в розмірі 700 000 грн є, на погляд суду, завищеним, не доведеним та не обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року невідповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Положеннями частини першої статті 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, та у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17).

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

У справі «Недайборщ проти рф» від 01.07.2010 (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).

В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18.01.2005 Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 ЄВРО компенсації моральної шкоди.

Водночас у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, всебічно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_2 , працюючи водієм ТОВ «Вектор», 23.10.2018 року, близько 15 год. 30 хв., на території ТОВ «Вектор», що за адресою: вул. Плоханівська, 76, м. Тетіїв Київська область, керуючи технічно справним вантажним автомобілем САЗ 3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ТОВ «Тайниця Агро» та згідно договору оренди автомобіля від 09.01.2018 року перебував в користуванні ТОВ «Вектор», розпочинаючи рух заднім ходом по території названого підприємства, зневажив безпекою дорожнього руху, не впевнився перед початком руху заднім ходом, що позаду автомобіля немає пішоходів, яким він може створити небезпеку, не відмовився своєчасно від руху заднім ходом у небезпечному напрямку, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , внаслідок чого заподіяв шкоду здоров`ю позивача, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди підлягає покладенню на роботодавця водія ОСОБА_2 є ТОВ «Вектор», який є володільцем джерела підвищеної небезпеки, на підставі частини першої статті 1172 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому що заявлена до відшкодування моральна шкода в розмірі 700 000 грн є завищеною та не підтверджена необхідними доказами, проте, приходить до переконання, що розмір моральної шкоди в сумі 500 000 грн., визначений судом першої інстанції, не є співрозмірним завданій позивачці моральній шкоді.

Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 944/4790/19 (провадження № 61-15852св21).

Безумовно, моральну шкода не можна виміряти повністю, зрозумівши емоційний стан особи, яка просить про таку сатисфакцію. Поряд з цим, враховуючи всі доводи, які навела позивачка у своїй позовній заяві та, беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав, колегія суддів вважає, що наведених ОСОБА_1 доводів та обставин цієї справи недостатньо для стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.

Враховуючи, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодженнясереднього ступеня тяжкості, як наслідок, їй встановлено третю групу інвалідності, що спричинило втрату позивачкою важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань, а також, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, положення Постанови Пленум Верховного Суду України, об`єктивно оцінюючи ситуацію, виходячи із принципу справедливої сатисфакції, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 300 000 грн моральної шкоди і саме такий розмір моральної шкоди не буде вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експертів №15219/21-61 від 25.07.2023 року побудовано на безпосередньому психологічному та психодіагностичному обстеженні позивачки, що відбулось 13.06.2023 року, тобто, майже через п`ять років після нещасного випадку, що мав місце 23.10.2018 року, не заслуговують на увагу, оскільки компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства (постанова ВП ВС від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Така позиція відповідає практиці ЄСПЛ (рішення від 22 лютого 2005 року у справі «Новоселецький проти України» (Novoseletskiy v. Ukraine, заява № 47148/99).

В постанові від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19 Верховний Суд вказав, що ст. 23 ЦК України є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Тобто, можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Відтак, проведення експертизи майже через п`ять років після нещасного випадку, що мав місце 23.10.2018 року, не може безумовно свідчити про те, що позивач зі сплином п`яти років після настання нещасного випадку та отримання тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, скальпованої рани голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, та тілесних ушкоджень у вигляді закритої травми грудної клітини, перелому лівої ключиці без зміщення відламків, забою легень, перелому 2-6 ребер зліва, пристінкового пневмотораксу зліва, перелому лівої сідничної кістки та куприка справа, перестала відчувати фізичні та душевні страждання та повністю відновила своє, як фізичне, так і психологічне здоров`я.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається та відповідачем не спростовано, що внаслідок нещасного випадку, що мав місце 23.10.2018 року та отриманих фізичних травм, позивач втратила 60 % працездатності та їй встановлено третю групу інвалідності довічно, що явно свідчить про погіршення можливості реалізації позивачкою своїх звичок і бажань, що завдає останній душевних страждань.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом необгрунтовано прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог з 200 до 700 тис. грн, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд, не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Норми, що регулюють строки подачі скарг (заяв), безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21) зроблено висновок, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати, як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елемента права на справедливий суд, згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Подібний висновок також викладено у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 204/6085/20 (провадження № 61-21431св21).

У постанові від 16.12.2021 року у справі №910/7103/21 Верховний Суд зазначив, що суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого судового провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадії процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті. Отже, заявляючи вимоги про повернення до стадії підготовчого провадження, заявник має навести вагомі обставини, які потребують процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 09.06.2020 року відкрито провадження в справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 11.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13.04.2021задоволено клопотання відповідача та призначено у справі судово-психологічну експертизута зупинено провадження у справі.

На вирішення експертизи суд поставив запитання:

1.Чи є ситуація, що досліджується в межах даної справи, психотравмувальною для позивачки ОСОБА_1?

2.Чи спричинені ОСОБА_1 моральні страждання та моральна шкода?

3.Яка глибина та інтенсивність психотравмуюючого впливу та який можливий розмір грошового відшкодування за завдані страждання розмір моральної шкоди?

Висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведеної судової психологічної експертизи № 15219/21-61 було складено 25.07.2023 року, тобто, на стадії розгляду справи по суті.

Поряд з цим, вказний висновок є вагомим доказом у справі, який підтверджує, як глибину та інтенсивність моральних страждань позивача, так і можливий розмір грошового відшкодування моральної шкоди за завдані страждання.

Як наслідок, 03.08.2023 року представник позивачки адвокат Неживок І.В. подав до суду клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, оскільки, виходячи з висновку експерта, наданого на стадії судового розгляду, виникла потреба у збільшенні позовних вимог, що є можливим саме на стадії підготовчого провадження.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27.10.1993, серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23.10.1996, Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38).

Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях вказує на те, що «застосовуючи процедурні правила, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення у справі «Walchli v. France», заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; «ТОВ «Фріда» проти України», заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).

Європейський суд з прав людини також зазначає, що, національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ч.1 ст. 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, з метою проведення всіх підготовчих дій, які необхідні для забезпечення правильного і безперешкодного розгляду справи по суті, вчинення яких можливе лише на стадії підготовчого провадження, а також забезпечення рівності сторін для підтвердження обставин справи, які підлягають встановленню, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно задовольнив клопотання представника позивача, повернувся на стадію підготовчого провадження та прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 4 ст.376 цього Кодексу, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор», третя особа ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди необхідно змінити та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор»(, юридична адреса: 09801, вул. Плоханівська, 76, м. Тетіїв, Білоцерківський район, Київська область) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 300 000,00 грн.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор» - адвоката Завальнюка Валентина Вікторовича та зменшення розміру відшкодування моральної шкоди з 500 000 грн до 300 000 грн, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ТОВ «Вектор» в дохід держави судового збору у розмірі 3 000,00 грн та компенсації ТОВ «Вектор» судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 000,00 грнза рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 1166, 1167, 1172, 1187 ЦК України, ст.ст.2, 5, 76, 81, 89, 141, 189, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю «Вектор» адвоката Завальнюка Валентина Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди і в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор» (, юридична адреса: 09801, вул. Плоханівська, 76, м. Тетіїв, Білоцерківський район, Київська область) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 300 000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор» (, юридична адреса: 09801, вул. Плоханівська, 76, м. Тетіїв, Білоцерківський район, Київська область) в дохід держави судовий збір у розмірі 3 000,00 грн.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Вектор»(, юридична адреса: 09801, вул. Плоханівська, 76, м. Тетіїв, Білоцерківський район, Київська область) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 000,00 грнза рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий: Судді: