ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 344/17464/15-ц

провадження № 61-14773св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дорошенко Олена Володимирівна, приватний нотаріус Квочак Лариса Тарасівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в складі судді Бородовського С. О. від 28 травня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду в складі колегії суддів: Томин О. О., Василишин Л. В., Максюти І. В., від 03 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Дорошенко О. В., приватний нотаріус Квочак Л. Т., про визнання недійсним договору міни нерухомого майна та скасування запису про державну реєстрацію прав.

Позов мотивовано тим, що 02 листопада 1998 року ОСОБА_7 отримав ордер № 004322 від 24 липня 1998 року на зайняття житлового приміщення, а саме, трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , на себе та членів його сім`ї: дружини ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2003 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 травня 2008 року встановлено порядок користування цією квартирою, за яким в користування ОСОБА_7 виділено кімнату площею 13,1 кв. м, кімнати площею 19,1 кв. м та 9,4 кв. м залишено в користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Кухня, туалет, ванна, кладова та два коридори залишено в спільному користуванні.

11 грудня 2008 року позивачам видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , за яким квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в рівних долях.

19 грудня 2008 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації проведено реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 мають право власності по 1/4 частки спірної квартири.

Після приватизації квартири позивачі фактично припинили спілкування з ОСОБА_7 .

Восени 2014 року ОСОБА_4 почав заявляти свої права як співвласник і повідомив позивачів про те, що 23 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір міни нерухомого майна, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дорошенко О. В., за яким сторони обміняли належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , на належну ОСОБА_7 1/4 частку їхньої квартири.

Про факт укладення договору міни позивачам не було відомо і згоди на його укладення вони не давали.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 відділив кімнату площею 19,01 кв. м від загальної площі квартири і розпочав проводити у ній реконструкцію з метою провадження підприємницької діяльності. Від Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківської області (далі - Управління ДАБІ) ОСОБА_3 отримала відповідь про те, що ОСОБА_4 до Управління ДАБІ було подано декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції частини власної квартири під торгово-офісне приміщення, яка була перевірена на повноту даних та зареєстрована за № ІФ 37 від 12 березня 2015 року. При виході на місце вказана квартира була зачинена, здійснити перевірку не було можливості.

Зважаючи на це, ОСОБА_4 направлено листа з вимогою забезпечити доступ до квартири та бути присутнім при здійсненні перевірки 25 травня 2015 року. При проведенні позапланової перевірки 21 липня 2015 року представниками Управління порушень містобудівного законодавства під час виконання робіт з реконструкції частини квартири на АДРЕСА_3 не виявлено.

У липні 2014 року ОСОБА_3 дізналась про смерть батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як спадкоємці першої черги за законом, звернулися до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спадкова справа після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т. При зверненні до приватного нотаріуса позивачів повідомили, що на належну ОСОБА_7 квартиру, отриману ним за договором міни, нотаріус 25 березня 2014 року видала свідоцтво про право на спадщину дружині померлого ОСОБА_8 .

ОСОБА_4 фактично завершив незаконну реконструкцію частини їхньої квартири, встановив окремі двері, зробив ремонт, планує використовувати дане приміщення для ведення підприємницької діяльності. Протягом проведення реконструкції частини квартири відповідач постійно чинив перешкоди у користуванні належною позивачам квартирою.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили:

- визнати недійсним договір міни нерухомого майна - 1/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 23 грудня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 4976;

- скасувати запис про державну реєстрацію прав від 19 січня 2009 року на підставі договору міни, 4976, 23 грудня 2008 року, приватний нотаріус Дорошенко О. В.;

- застосувати наслідки недійсності правочину;

- скасувати свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 25 березня 2014 року, на квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_5 ;

- скасувати запис про державну реєстрацію прав на підставі вказаного свідоцтва.

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 січня 2019 року за заявами позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позов в частині вимог щодо застосування наслідків недійсності правочину, скасування свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 25 березня 2014 року та скасування запису про державну реєстрацію прав на підставі вказаного свідоцтва - залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір міни нерухомого майна - 1/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 23 грудня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 4976 та скасовано запис про державну реєстрацію прав від 19 січня 2009 року на підставі договору міни, 4976, 23 грудня 2008 року, приватний нотаріус Дорошенко О. В.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 на час укладення спірного договору міни не перебувала у спільній частковій власності померлого ОСОБА_7 та інших членів його сім`ї, а відповідно до свідоцтва про право власності від 11 грудня 2008 року, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, належала ОСОБА_7 та позивачам на праві спільної сумісної власності. А тому, відсутність згоди всіх співвласників квартири на відчуження її частки порушує права позивачів.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_5 - адвоката Олександрова О. П. про ухвалення додаткового рішення.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2020 року та ухвалу Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна квартира належала ОСОБА_7 та позивачам на праві спільної сумісної власності. Оскільки оспорюваний договір міни укладений без згоди співвласників на відчуження майна та порушує права позивачів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання його недійсним.

Посилання апелянтів на те, що позивачі пропустили без поважних причин загальний строк звернення до суду за захистом порушеного права і тому в позові має бути відмовлено, безпідставне. Адже, судом достовірно встановлено, що позивачі, як співвласники спірної квартири, не були присутні при нотаріальному посвідченні договору міни частки житлового приміщення, не давали своєї згоди на укладення цього договору. Судом першої інстанції також з`ясовано, що між позивачами та ОСОБА_7 тривалий час існував конфлікт, який унеможливлював спільне користування квартирою. ОСОБА_7 проживав у згаданій вище квартирі з іншою жінкою, оплачував комунальні послуги сам. Позивачі проживали в іншому населеному пункті. Твердження позивачів про те, що про укладення згаданого вище договору міни та порушення їх прав вони дізнались тільки після смерті ОСОБА_7 , ніякими об`єктивними і достовірними доказами не спростовано.

Оскільки на користь ОСОБА_5 не ухвалювалось рішення, тому не підлягають розподілу судові витрати, понесені нею у справі.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т., про визнання недійсним договору міни нерухомого майна та скасування запису про державну реєстрацію прав за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2020 року закрито.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_9 не є стороною оспорюваного договору, а надавала згоду на його укладення, тобто не є особою, що має бути притягнутою до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. У зв`язку з цим, у ОСОБА_9 не виникає обов`язку повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, на підставі оспорюваного договору в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зроблено запис про право власності ОСОБА_4 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 та прийнято рішення про закриття запису від 18 грудня 2008 року за ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що оскарженим рішенням суду першої інстанції, яким визнано недійсним договір міни нерухомого майна, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 23 грудня 2008 року, та скасовано запис про державну реєстрацію прав від 19 січня 2009 року на підставі договору міни, не вирішувалось питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_9 .

Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року касаційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року, ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 липня 2020 року скасовано.

Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу ОСОБА_9 залишено без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року залишено без змін.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що сторонами оспорюваного правочину були ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи позовну заяву про визнання недійсним договору міни, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не з`ясував належний суб`єктний склад учасників справи.

Суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що оскарженим рішенням суду першої інстанції, яким визнано недійсним договір міни нерухомого майна, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 23 грудня 2008 року, та скасовано запис про державну реєстрацію прав від 19 січня 2009 року на підставі договору міни, не вирішувалось питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_9 , та закрив апеляційне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що спірна квартира була у спільній частковій власності сім`ї Воднєвих, з огляду на що, при відчуженні за договором обміну ОСОБА_7 1/4 своєї частки права позивачів порушені не були.

Позивачами не доведена неправомірність дій нотаріуса чи протиправність дій ОСОБА_7 при укладенні спірного договору міни. Свідоцтво про право власності від 11 грудня 2008 року на спірну квартиру та дії реєстратора щодо реєстрації по 1/4 частки даної квартири за кожним із них позивачі у строки, визначені законодавством, не оскаржували. На час ухвалення цього судового рішення не є можливим скасування запису про державну реєстрацію взагалі, як і неможливе скасування рішення про державну реєстрацію без одночасного визнання, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Крім того, в результаті визнання недійсним цього договору будь-яким чином не поновлюються права позивачів.

Позовна давність у цій справі не застосовується через необґрунтованість позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, у якій просили їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження заявники зазначають застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 27 червня 2018 року у справі № 921/403/17-г/6, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована наступним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2008 року вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спірну квартиру та встановлено порядок користування житлом, зокрема, виділено в користування ОСОБА_7 кімнату, площею 13,1 кв. м, а інші кімнати залишено в користуванні позивачів, а кухню, туалет, ванну, кладову та два коридори - в спільному користуванні.

Право власності на спірну квартиру виникло внаслідок приватизації з моменту прийняття відповідного розпорядження міського голови та посвідчувалося свідоцтвом від 11 грудня 2008 року.

Заява власника (чи власників) про реєстрацію вже набутого права власності на нерухоме майно не є документом, на підставі якого може бути змінено режим власності майна із спільного сумісного на спільне часткове.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21338685 від 19 грудня 2008 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 в частках по 1/4 за кожним

Зазначене вказує на те, що реєстрація спірної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не змінила правового режиму нерухомого майна, тобто квартира залишилася у спільній сумісній власності колишньої сімї Воднєвих.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачі не були присутні при укладенні спірного договору, згоди на його укладення у встановленому законом порядку не надавали, про що не заперечують і відповідачі.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поясненнях на касаційну скаргу, поданих до Верховного Суду у січні 2025 року, які по суті є відзивом, ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Богонос В. А., заперечує проти доводів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 344/17464/15-ц.

У грудні 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21 липня 1998 року №298 «Про розгляд житлових питань» затверджено спільне рішення адміністрації та профкому про виділення житла в будинках, побудованих господарським способом: 13. Трикімнатну квартиру № 11 , житловою площею 41,07 кв. м виділено ОСОБА_7 , склад сім`ї: він, дружина, донька ОСОБА_10 , син ОСОБА_11 (т. 1, а. с. 7).

02 листопада 1998 року ОСОБА_7 отримав ордер на житлове приміщення № 004322 для себе та членів його сім`ї (т. 1, а. с. 6).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2003 року у справі № 2-6382/2003 шлюб, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 - розірвано (т. 1, а. с. 8).

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2003 року у справі № 2-7426/2003 зобов`язано ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , неповнолітньому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вказану квартиру (т. 2, а. с. 23).

19 листопада 2003 року ОСОБА_7 зареєстрував шлюб із ОСОБА_8 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 січня 2004 року у справі № 2-1959/2004 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про виселення без надання іншого жилого приміщення (т. 2, а. с. 24).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2007 року у справі № 2-70/2007, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , що діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про виселення з квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі без надання іншого житла, яке залишене в силі ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2007 року (т. 2, а. с. 25-28).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 травня 2008 року у справі

№ 2-468/2008 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про примусове вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та визнання права на приватизацію квартири, а саме, вирішено вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 ; встановлено наступний порядок користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 : виділено в користування ОСОБА_7 кімнату, площею 13,1 кв м, зазначену в плані технічного паспорту під № 4, кімнати площею 19,1 кв. м, 9,4 кв. м, зазначених в плані технічного паспорту під №№ 2, 9 , залишено в користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а кухню, туалет, ванну, кладову та два коридори залишено в спільному користуванні (т. 1, а. с. 9-11).

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 11 грудня 2008 року, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, на підставі розпорядження міського голови від 08 грудня 2008 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності в рівних долях ОСОБА_7 , ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_3 (дочка) та ОСОБА_2 (сину) (т. 1, а. с. 13).

Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 грудня 2008 року № 21338685 на підставі вказаного свідоцтва про право власності від 11 грудня 2008 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 в частках по 1/4 за кожним (т. 1, а. с. 14).

Згідно з копією довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Галицька брама» від 22 грудня 2008 року № 30, у квартирі АДРЕСА_1 проживають і прописані: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 154).

23 грудня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір міни нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 4976, відповідно до якого сторони обміняли належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , на 1/4 частину належної ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 15).

Відповідно до пункту 7.1. цього договору ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі, майно, що відчужується за цим договором є спільною сумісною власністю подружжя. Згода другого із подружжя на укладення даного договору отримана у встановленому законом порядку та підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В. 23 грудня 2008 по реєстру № 4973.

Згідно з пунктом 7.2. договору міни 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 набута внаслідок приватизації та є особистою приватною власністю ОСОБА_7 .

Відповідно до копій витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 січня 2009 року № 21599046 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 лютого 2016 року № 52486331, на підставі договору міни від 23 грудня 2008 року № 4976 19 січня 2009 внесено запис про право власності ОСОБА_4 на 1/4 квартири АДРЕСА_1 , та прийнято рішення про закриття запису від 18 грудня 2008 року за ОСОБА_7 , підстава закриття права власності: відчуження долі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією повторно виданого свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 02 вересня 2014 року (т. 1, а. с. 26).

Квартира АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_7 на праві приватної власності (частка 1/1), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 січня 2009 року (т. 1, а. с. 106).

Згідно з довідкою КП «Єдиний розрахунковий центр» від 04 листопада 2013 року ОСОБА_8 проживає за адресою: АДРЕСА_5 . Чоловік - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у цій квартирі до дня смерті.

25 березня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т. видано ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого ОСОБА_7 - на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 115).

Відповідно до довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Галицька брама» від 24 квітня 2015 року № 169, за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 20).

За змістом листа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області від 15 травня 2015 року № В-15/1009/200/2 ОСОБА_4 до Управління ДАБІ в Івано-Франківській області подав декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції частини власної квартири під торгово-офісне приміщення на АДРЕСА_4 , яка була перевірена на повноту даних та зареєстрована за № ІФ 37 від 12 березня 2015 року. ОСОБА_4 направлено листа з вимогою забезпечити доступ до квартири АДРЕСА_1 та бути присутнім при здійсненні перевірки 25 травня 2015 року (т. 1, а. с. 21).

Листом Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області №В-15/1009/200/4 та від 22 липня 2015 року, за зверненням ОСОБА_3 проінформовано, що ОСОБА_4 до Управління ДАБІ було подано декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції власної квартири під торгово-офісне приміщення на АДРЕСА_4 , яка була перевірена на повноту даних та зареєстрована за № ІФ 37 від 12 березня 2015 року. При проведенні позапланової перевірки 21 липня 2015 року представниками Управління порушень містобудівного законодавства під час виконання будівельних робіт з реконструкції частини квартири №11 під торгово-офісне приміщення не виявлено (т. 1, а. с. 22).

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 2, а. с. 55). Заяву про прийняття спадщини після її смерті подала ОСОБА_6 (т. 6, а. с. 13).

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2015 року, укладеного з попереднім власником, ОСОБА_5 стала одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 204).

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій відповідають зазначеним вимогам.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

При цьому, відповідно до статей 356 та 368 вказаного Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За змістом частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачі посилалися на те, що згоди на укладення оспорюваного договору міни вони, як співвласники майна, не давали.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженнінаявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що при відчуженні ОСОБА_7 за договором міни належної йому 1/4 своєї частки права позивачів порушені не були, оскільки спірна квартира була у спільній частковій власності сім`ї ОСОБА_12 , а тому згода всіх співвласників квартири на розпорядження ОСОБА_7 своєю часткою не є обов`язковою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Встановлено, що 02 листопада 1998 року ОСОБА_7 отримав ордер на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , для себе та членів його сім`ї.

Право користування вказаною квартирою неодноразово було предметом судового розгляду у зв`язку з неприязними відносинами ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Так, у 2008 році ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. У свою чергу, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до ОСОБА_7 зустрічний позов про примусове вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та визнання права на приватизацію квартири.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 травня 2008 року вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 ; встановлено порядок користування житловим приміщенням: виділено в користування ОСОБА_7 кімнату, площею 13,1 кв м; кімнати площею 19,1 кв. м, 9,4 кв. м, залишено в користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , інші приміщення - залишено в спільному користуванні. У іншій частині зустрічного позову (щодо визнання права на приватизацію квартири) відмовлено.

Частина друга статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на той час, передбачала, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 11 грудня 2008 року, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження міського голови від 08 грудня 2008 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності в рівних долях ОСОБА_7 , ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_3 (дочка) та ОСОБА_2 (сину) (т. 1, а. с. 13).

Таким чином, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали наміри та неодноразово вчиняли дії щодо приватизації спірної квартири, та у 2008 році разом з ОСОБА_7 реалізували таке право.

Статтею 182 ЦК України в редакції, чинній на момент приватизації квартири, визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

На підставі свідоцтва про право власності від 11 грудня 2008 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації зареєстровано за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 в частках по 1/4 за кожним, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 грудня 2008 року № 21338685.

Отже, члени сім`ї Воднєвих звернулися до державного реєстратора із заявами про реєстрацію їх речового права, у результаті чого проведено таку реєстрацію.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження

№ 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22).

Таким чином, відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння.

Проведення вказаної державної реєстрації прав, зокрема щодо правового режиму власності на майно, а також щодо визначення часток, ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , що передувало укладенню оспорюваного договору міни, позивачами не оскаржено.

При цьому, видача свідоцтва про власності на спірну квартиру із зазначенням рівності долей членів сім`ї та здійснення на підставі цього свідоцтва про право власності державної реєстрації за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 права приватної власності на квартиру по 1/4 її частки за кожним свідчить про їх волевиявлення щодо реалізації речових прав саме як учасників права спільної часткової власності.

Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що спірна квартира перебувала у спільній частковій власності сім`ї ОСОБА_12 , а не у спільній сумісній власності.

Зазначене унеможливлює застосування до спірних правовідносин частини першої, другої статті 369 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Оскільки спірна квартира була у спільній частковій власності сім`ї ОСОБА_12 - згода всіх співвласників квартири на розпорядження ОСОБА_7 своєю часткою шляхом укладення договору міни відповідно до частини першої статті 361 ЦК України не є обов`язковою.

З огляду на це, суди обґрунтовано вважали відсутніми підстави для визнання недійсним договору міни, укладеного ОСОБА_7 та ОСОБА_4 23 грудня 2008 року.

Враховуючи похідний характер інших позовних вимог, суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у їх задоволенні.

Доводи касаційної скарги про те, що заява власника (чи власників) про реєстрацію вже набутого права власності на нерухоме майно не є документом, на підставі якого може бути змінено режим власності майна із спільного сумісного на спільне часткове, а також про те, що реєстрація спірної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не змінила правового режиму нерухомого майна, тобто квартира залишилася у спільній сумісній власності колишньої сім`ї ОСОБА_12 , - необґрунтовані.

Фактично такі доводи стосуються неправомірності державної реєстрації права власності членів сім`ї Воднєвих.

Натомість заявники не надали суду доказів, які б вказували на те, що така реєстрація проведена неправомірно, була скасована чи змінена. Як приватизація, так і дії реєстратора сторонами не оскаржувались.

З огляду на це, суди правильно керувалися відомостями, підтвердженими матеріалами справи, про те, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із визначенням часток кожного з них.

Доводи касаційної скарги значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Доводи касаційної скарги про те, що судом не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 27 червня 2018 року у справі № 921/403/17-г/6, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та інших, на правильність ухвалених у справі рішень не впливають.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку про неправильне застосуванням судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович