Справа № 459/1852/21
Провадження № 2/459/762/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2025 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі:

головуючого судді Мельникович М. В.,

з участю секретаря судового засідання Горощук А. О.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Шептицькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: державний нотаріус Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців М. Р. про визнання заповіту недійсним (встановлення нікчемності правочину)

У С Т А Н О В И В :

Представник позивачів звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним (встановити нікчемність) заповіту, вчиненого від імені ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого 14.12.2020 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців Марією Романівною і зареєстрованого в реєстрі за № 2-1083, 2-1084, а також вирішити питання судових витрат.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який являється батьком ОСОБА_6 та відповідачки ОСОБА_4 14.12.2020 (за чотири дні до смерті ОСОБА_5 ) державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців М. Р. було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 2-1083. № 2-1084. Відповідно до заповіту ОСОБА_5 все своє нерухоме та рухоме майно, яке належало йому на день смерті, так і те, на яке він буде мати законне право після своєї смерті, де б воно не знаходилось та у чому б воно не полягало, заповів своїй дочці від другого шлюбу, відповідачці ОСОБА_4 . Представник зауважив, що заповіт не був підписаний особисто ОСОБА_5 у зв`язку з незадовільним станом його здоров`я. Тому посвідчення заповіту відбувалося в присутності свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а підписаний заповіт був ОСОБА_9 від імені ОСОБА_5 . Представник позивачів вважає, що вищевказаний заповіт має бути визнаний судом недійсним (чи слід встановити його нікчемність) у зв`язку з тим, що він не відповідав і не міг відповідати волі заповідача ОСОБА_5 , оскільки останній перебував у важкому стані після захворювання, який перешкоджав йому усвідомлювати свої дії. Також представник зазначив, що заповіт посвідчений з порушенням вимог щодо його форми та порядку його посвідчення, що згідно ст. 1257, 225 ЦК є підставою для визнання його недійсним (нікчемним). Звертає увагу, що 14.12.2020 ОСОБА_5 при посвідченні заповіту не міг бути в приміщенні Червоноградської ДНК в силу власного важкого захворювання. Відтак, такий заповіт складався і посвідчувався взагалі без участі заповідача та у його відсутності в місці складання заповіту, яке зазначено в тексті заповіту. Отже, враховуючи важкий стан здоров`я ОСОБА_5 , представник вважає, що останній не міг його особисто, як прочитати так і підписати, що підтверджує відсутність у нього вільного волевиявлення. Відтак, зазначені обставини свідчать про недійсність (нікчемність) даного заповіту.

Ухвалою від 01.07.2021 у даній справі було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 04.05.2022 було призначено проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою від 20.03.2023 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, який неодноразово відкладався, про що постановлялися відповідні ухвали.

31.08.2021 на адресу суду від представника відповідачки адвоката Огорілка Ю. В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник вказав, що позовна заява про визнання заповіту недійсним є повністю надуманою і жодним чином не ґрунтується на чинному законодавстві, оскільки позивач намагається штучно знайти підстави для того аби визнати заповіт недійсним. Згідно ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Представник відповідачки вказав, що заповідач 14.12.2020 року оголосив свою волю щодо розпорядження належним йому майном, а саме у випадку його смерті майно бажав заповісти ОСОБА_4 , яка являється його рідною донькою. Також представник відповідачки зауважив, що із ОСОБА_10 (донькою від першого шлюбу) ОСОБА_5 не спілкувався багато років, жодних відносин вона з батьком не підтримувала, не цікавилася його станом здоров`я. Натомість, ОСОБА_5 до дня смерті утримували та доглядали ОСОБА_11 та ОСОБА_4 . ОСОБА_5 мав чітке та давно сформоване бачення того, кому він буде заповідати своє майно. Відтак, нотаріус без будь-яких сумнівів посвідчила заповіт. Серед іншого представник вказав, що підписання заповіту іншою особою не свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_12 на заповідання майна своїй доньці. Таким чином, нотаріусом було посвідчено заповіт в межах чинного законодавства. Посилання позивача про те, що в момент посвідчення заповіту ОСОБА_5 не усвідомлював своїх дій є безпідставними, надуманими та не підтверджується жодними доказами.

09.09.2021 від представника позивачів надійшла відповідь на відзив. Представник зазначив, що у відзиві не спростовується обґрунтування позову, його підставності та необхідності задоволення. При цьому, представник наголосив, що у ОСОБА_5 було відсутнє вільне волевиявлення на складання заповіту, оскільки останній не підписував такий заповіт. Крім того, через важкий стан здоров`я ОСОБА_5 , який не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх та керувати ними, останній не міг давати будь-кому доручення підписати від його імені. Названі обставини того, що ОСОБА_5 взагалі не був і не міг бути в нотаріальній конторі, де складався оспорюваний заповіт у відзиві не спростовуються. Отже, ОСОБА_5 не тільки не підписував, але й не читав заповіт, що в сукупності свідчить, що цей заповіт укладений з порушенням вимог закону щодо його форми і посвідчення.

У судових засіданнях представник позивача - адвокат Бордюк М. Й. просив позовні вимоги задовольнити з підстав, заявлених у ньому. При винесенні рішення просив врахувати усі надані до суду пояснення та документи.

У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Огорілко Ю. В. просив у задоволенні позову відмовити, з підстав його недоведеності належними, допустимими та достовірними доказами. Сторона відповідача наполягала на тому, що ОСОБА_5 при укладенні заповіту був при свідомості та це відповідало його вільній волі та жодним доказом не доведене зворотне.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні суду повідомила, що являється донькою ОСОБА_5 . Пояснила, що коди батько захворів її не було у м. Червонограді, вона знаходилась у м. Києві на роботі. Пригадала, що спілкувалась із батьком по телефону. Проте згодом зауважила, що батько почав погано розмовляти. Дізнавшись про погіршення стану здоров`я батька повернулась у м. Червоноград, проте поки приїхала, то батько вже помер. ОСОБА_13 зауважила, що у неї із батьком були теплі стосунки, батько її дуже любив. Доньку від першого шлюбу батька відповідачка не знає та ніколи не бачила, остання до батька ніколи не приїжджала і з ним не спілкувалася. Відповідачці відомо, що батько сплачував на її утримання аліменти. За припущенням відповідачки, батько склав заповіт на неї, оскільки її брат знаходиться у місцях позбавлення волі, а його син ОСОБА_14 (похресник відповідачки) ще надто малий. Запевнила, що складення заповіту це була свідома, вільна воля батька.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача державний нотаріус Стеців М. Р. повідомила, що 14.12.2020 посвідчувала заповіт, складений ОСОБА_5 . Пригадала, що 11.12.2020 до неї звернулась дружина ОСОБА_5 із проханням оформити договір дарування квартири. ОСОБА_15 пояснила нотаріусу, що чоловік ОСОБА_5 виявив бажання подарувати їй квартиру. ОСОБА_15 повідомила, що чоловік дуже хворий, оскільки переніс інсульт, але усе розуміє. Нотаріус суду пояснила, що хотіла безпосередньо оцінити стан ОСОБА_5 , як заповідача, тому прибула до місця проживання ОСОБА_5 . На вигляд чоловік був дуже хворий, проте у ході конфіденційної розмови чоловік повідомив, що хоче подарувати квартиру дружині. ОСОБА_5 був у цілковитій свідомості та відповідав на запитання. В ході зазначених відвідувань, детально та відверто з ним обговорювались мотиви та наслідки такого оформлення. Проте, згодом виявилось, що пара розлучена, а відтак за укладення договору дарування необхідно платити певний податок. Враховуючи даний факт ОСОБА_15 вирішила ще все добре обміркувати. Медичних довідок про стан здоров`я ОСОБА_5 ніхто не надавав та й вимогу таку нотаріус не ставила. Нотаріус зауважила, що ОСОБА_5 був дієздатний, знаходився у свідомому стані, лише його мова не завжди була зрозумілою. 14.12.2020, у понеділок, ОСОБА_5 , його дружина, підписант та свідки прибули до нотаріальної контори для укладення заповіту. У приміщення нотаріальної контори ОСОБА_5 не заходив, оскільки не міг ходити. Пандуса біля нотаріальної контори не було, перенести чоловіка із автомобіля ніхто не міг. Відтак, ОСОБА_5 перебував у машині. Нотаріус, підійшовши до машини, запитала у ОСОБА_5 , який документ останній бажає оформити: договір дарування чи заповіт. У відповідь ОСОБА_5 повідомив, що хоче укласти заповіт на доньку ОСОБА_13 . Також він підтвердив, що присутні люди йому всі знайомі. Підписантом заповіту був ОСОБА_16 . Свідками були: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Оформлення та складання тексту заповіту відбувалось у приміщенні нотаріальної контори. Після цього, нотаріус підійшла до автомобіля із роздрукованим текстом заповіту та зачитала його уголос свідкам, підписанту та ОСОБА_5 . На запитання нотаріуса до ОСОБА_5 : чи відповідає все зачитане його волі, останній махнув головою та відповів «так». Заповіт підписував підписант ОСОБА_16 , оскільки спадкодавець повідомив, що сам підписати не зможе. Нотаріус зауважила, що законодавство дозволяє підписувати заповіт свідку. Після погодження свідки повернулись до приміщення нотаріальної контори для підпису документів. В подальшому, ОСОБА_19 винесла до автомобіля заповіт та віддала його ОСОБА_5 . Нотаріус запевнила, що заповіт складений із власної волі ОСОБА_5 .

Також під час судового розгляду було допитано ряд свідків.

Так, свідок ОСОБА_20 , яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 , суду повідомила, що працює терапевтом у КП «Центральна міська лікарня» Шептицької міської ради. Пригадала, що в реєстратуру лікарні поступив виклик від дружини ОСОБА_5 . Лікарка приїхала на виклик у квартиру, що поблизу ринку у м. Шептицькому. У квартирі була дружина ОСОБА_21 та її чоловік у важкому стані, проте у свідомості. Вимова у нього була нерозбірлива та плутана, руки та ноги були малорухливі. З огляду на зовнішні ознаки хвороби лікар припустила, що у чоловіка стався інсульт, тому вони викликали швидку допомогу. До лікарні свідок його не супроводжувала та більше хворого не бачила.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду повідомила, що у шлюбі із ОСОБА_5 перебувала з 1985 року по 1992 рік , проте після розірвання шлюбу все ж проживали разом за спільною адресою та вели спільне господарство. Від шлюбу у сторін є 2 дітей: син ОСОБА_22 та донька ОСОБА_13 . Також на вихованні у свідка та її колишнього чоловіка перебував онук, син ОСОБА_22 , який на даний час знаходиться у місцях позбавлення волі, а мати онука померла. Також свідок повідомила, що у її чоловіка є ще донька від першого шлюбу (позивачка), проте вона ніколи не признавала батька. Чоловік свідка хворів та мав хронічне захворювання діабет. З часом у чоловіка стало погіршуватись здоров`я. 27.11.2020 свідок викликала швидку допомогу для ОСОБА_5 , у якого різко погіршилось самопочуття, вимова була нерозбірлива та плутана. Виникала підозра на інсульт. У лікарню Лисий прибув при свідомості. Перебував у лікарні чоловік близько 2-ох тижнів. Лікуючим лікарем у відділенні неврології була ОСОБА_23 . Свідок пригадала, що 11 грудня 2020 року ОСОБА_5 виписали із лікарні під нагляд сімейного лікаря. Внаслідок захворювання чоловік перестав ходити, тому свідок просила знайомих допомогти доставити чоловіка додому. До місця проживання чоловіка супроводжували ОСОБА_24 та знайомі чоловіка ОСОБА_25 та ОСОБА_26 . Сімейним лікарем була лікар ОСОБА_27 . Свідок зауважила, що чоловік з лікарні додому повернувся у свідомості та при повному розумі. Із ліків ОСОБА_5 приймав лише препарати від діабету та вітаміни. Внаслідок інсульту ОСОБА_5 не вставав із ліжка, бо не мав сили та мова його була дещо нечітка. Свідок зазначила, що під час лікування у лікарні ОСОБА_5 повідомив свідку, що має бажання заповісти все належне йому майно онукові, проте з урахуванням його віку вирішив заповісти доньці ОСОБА_28 . Відтак, після виписки із лікарні до чоловіка додому прибула нотаріус ОСОБА_29 , з якою останній спілкувався без сторонніх людей. Про що саме спілкувались її чоловік та нотаріус свідку не відомо. Проте, після розмови із ОСОБА_5 нотаріус повідомила, що останній знаходиться при нормальному розумі і вона зрозуміла його прохання. Тому, щоб виконати його волю необхідно було прибути із ОСОБА_5 до нотаріальної контори. Оскільки внаслідок хвороби ОСОБА_5 не міг читати (бо погано бачив) та писати правою рукою, при укладенні заповіту у нотаріуса потрібна була присутність свідків, проте ОСОБА_5 весь час був у свідомості. Через два дні 14.12.2020 ОСОБА_11 разом із чоловіком та свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_26 прибули до нотаріальної кантори для складення заповіту. Текст заповіту нотаріус зачитувала у присутності свідків, поза приміщенням нотаріальної контори, а саме у автомобілі, у якому привезли її чоловіка, оскільки йому було важко переміщатись. Після оголошення тексту заповіту ОСОБА_5 ствердно злегка махнув головою. Також свідок зауважила, що заповіт був підписаний свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та Дзюбинським у приміщенні нотаріальної контори. 17.12.2020 у ОСОБА_5 погіршилось здоров`я, був дуже високий цукор, тому свідок відразу викликала сімейного лікаря. Після огляду сімейний лікар повідомила, що у ОСОБА_5 високий цукор у крові. В подальшому, ОСОБА_5 завезли до лікарні, в якій ІНФОРМАЦІЯ_2 останній помер. Також свідок пригадала, що за два тижні до даної події чоловік потрапив у незначне ДТП, проте травм не отримав, за медичною допомогою не звертався.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_9 повідомив, що являється другом ОСОБА_5 . Із ним свідок товаришує давно та знає, що останній проживав разом із дружиною ОСОБА_30 . За час знайомства свідку відомо лише про одну дружину ОСОБА_21 та його двоє дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_22 . Також ОСОБА_5 доглядав та опікувався внуком. Свідок пригадав, що ОСОБА_5 у грудні потрапив у лікарню із підозрою на інсульт. Свідок зазначив, що часто приходив навідувати ОСОБА_5 у лікарню, останній погано себе почував, проте був при свідомості, усе розумів. У ході розмови у лікарні ОСОБА_5 свідку повідомив, що має намір заповісти все належне йому майно онукові ОСОБА_14 . Проте, вважав, що онук малолітній, а тому вирішив заповісти усе майно доньці для того, щоб вона змогла виростити онука. Свідку відомо, що із майна у ОСОБА_5 була квартира та автомобіль із механічними ушкодженнями після ДТП. Також свідок пригадав, що як ОСОБА_5 виписували з лікарні до свідка зателефонувала ОСОБА_15 , яка просила допомогти перемістити чоловіка з лікарні додому. Тому, свідок та ще один його товариш ОСОБА_31 допомогли занести хворого до квартири. Після лікарні ОСОБА_5 не міг вставати та ходити, а після аварії він ще й погано бачив. Тому, на прохання ОСОБА_32 стати свідком при укладенні заповіту свідок погодився. При укладенні заповіту були присутні свідок, ОСОБА_33 , дружина ОСОБА_15 та невідома свідку жінка ОСОБА_21 . По прибуттю до нотаріальної контори дружина ОСОБА_21 покликала нотаріуса до автомобіля, у якому перебував ОСОБА_5 . Нотаріус зачитала заповіт у присутності свідків та ОСОБА_5 . Після чого запитала у ОСОБА_5 чи має він бажання заповісти усе належне йому майно, на що ОСОБА_5 відповів: «так». В подальшому, на запитання нотаріуса: на кого? У відповідь ОСОБА_5 сказав, що доньці ОСОБА_34 . Нотаріус, склавши заповіт, повернулась та зачитала ОСОБА_5 та свідкам повний текст заповіту. Нотаріус спитала, хто має підписати заповіт і він вказав на свідка. Свідок підписував заповіт, оскільки у ОСОБА_5 була нерухома права рука. Після цього усі свідки зайшли у приміщення нотаріальної контори та підписали даний заповіт та розійшлися. Помер ОСОБА_5 у лікарні від інсульту, куди згодом знову потрапив.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомила, що являється дружиною рідного брата ОСОБА_11 . Пригадала, що у грудні, за 3-4 дні до смерті ОСОБА_5 , на прохання ОСОБА_35 була присутня при складанні заповіту ОСОБА_5 . Він був після лікарні, де лежав з інсультом, він не міг ходити, але міг розмовляти. Нотаріус, яка складала та посвідчувала заповіт - це ОСОБА_19 . Свідок повідомила, що цей день крім неї свідками були ще двоє чоловіків - знайомих ОСОБА_5 . Вона зауважила, що ОСОБА_5 увесь час знаходився у машині біля приміщення нотаріальної контори, оскільки після інсульту не міг пересуватися. Свідок запевнила, що ОСОБА_5 був при свідомості, мислив свідомо, на запитання відповідав. До машини підійшла нотаріус і ОСОБА_5 повідомив їй, що хоче скласти заповіт на свою доньку ОСОБА_36 . В подальшому, нотаріус пішла у приміщення нотаріальної контори та повернувшись із надрукованим текстом заповіту у присутності свідків та ОСОБА_5 зачитала в голос текст заповіту. Після цього ОСОБА_5 погодився, що текст заповіту написаний вірно, кивнувши головою. Тому усі присутні свідки, перечитавши заповіт, повернулись у приміщення нотаріальної контори та підписали документи. Свідок зауважила, що у момент укладення заповіту донька ОСОБА_5 ОСОБА_13 перебувала у м. Києві. Свідок запевнила, що ОСОБА_5 беззаперечно хотів заповісти усе своє майно доньці ОСОБА_37 , оскільки її дуже любив. Сумнівів у його волі у свідка не виникає. Також свідок пригадала, що ОСОБА_5 помер у другій половині грудня 2020 року.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні повідомив, що ОСОБА_5 був його другом, з яким він був знайомий вже дуже давно. Він пригадав, що приблизно у 2020 році до нього зателефонував ОСОБА_5 та повідомив йому, що знаходиться у лікарні, оскільки у нього був інсульт. При зустрічі із ним у лікарні ОСОБА_5 повідомив свідку, що хоче скласти заповіт. У лікарні ОСОБА_5 перебував десь приблизно тиждень. Згодом, через 4 дні після виписки, свідок прийшов навідати товариша. ОСОБА_5 знаходився у лежачому стані, пересуватись на ногах не міг та не відчував праву руку. Розмовляв ОСОБА_5 нечітко. ОСОБА_5 свідку повідомив, що хоче скласти заповіт, оскільки дуже погано себе почуває. Тому свідка попросили допомогти завести ОСОБА_38 до нотаріальної контори. В подальшому, до будинку приїхав автомобіль, до якого із квартири знесли ОСОБА_5 , оскільки останній пересуватись сам не міг. До нотаріуса ОСОБА_19 прибули разом із Дзюбинським, ОСОБА_5 та його дружиною ОСОБА_30 . По прибуттю нотаріус підійшла до автомобіля і запитала у ОСОБА_5 чи бажає останній скласти заповіт. ОСОБА_5 , кивнувши головою, затяжною мовою повідомив, що хоче скласти заповіт на доньку ОСОБА_13 . Хоча ОСОБА_5 говорив трохи нерозбірливо, проте усі його волю зрозуміли. Приблизно через 20 хвилин нотаріус повернулась до автомобіля із надрукованим текстом заповіту та прочитала його уголос. Текст заповіту ОСОБА_39 не читав лише слухав, оскільки погано бачив. Після чого, на запитання нотаріуса чи все записано вірно ОСОБА_5 кивнув головою. Заповіт підписував ОСОБА_26 , оскільки ОСОБА_5 лише йому довіряв. В подальшому, усі свідки перечитали заповіт та у приміщенні нотаріальної контори підписали документи. Свідок зазначив, що ОСОБА_5 усе добре розумів, говорити він міг, лише його мова була затяжна, важко йому було розмовляти. Сумнівів щодо бажання ОСОБА_5 скласти заповіт на користь доньки ОСОБА_13 у свідка не виникало.

Свідок ОСОБА_40 у судовому засіданні повідомила, що являється лікарем невропатологом та працює у КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради». Пригадала, що близько 4 роки тому (2020 рік) лікувала важко хворого ОСОБА_5 , який після інсульту дещо втратив зір. Під час перебування у лікарні до хворого постійно приходила колишня дружина ОСОБА_41 разом з онуком. Про заповіт дружина не згадувала. Свідок зазначила, що ОСОБА_5 виписували у стабільному стані, оскільки тиск був нормалізований та аналізи були в межах норми. Проте, повністю вилікуватись хворий уже не міг та подальших прогнозів розвитку хвороби ніхто не надавав. У виписці ОСОБА_5 зазначено, що за час лікування зняли гострий стан захворювання. Разом із тим, після інсульту пацієнт дещо втратив зір. Свідок не пригадує, як пацієнт реагував на оточуючих та хто саме забирав його із лікарні. Разом із тим, ознайомившись із історією хвороби, підтвердила те, що при виписці із лікарні ОСОБА_5 знаходився у свідомому стані.

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_42 повідомив, що був доповідачем при складенні та проведенні експертизи. Пояснив, що встановити експертами у якому стані перебував ОСОБА_5 під час підписання заповіту не вдалося через відсутність достатніх доказів та даних. Із медичних документів для проведення експертизи експерти мали одну виписку із лікарні, з якою встановлено, що ОСОБА_5 після лікування повернувся у хорошому стані. Проте, при виписці із лікарні вдруге достатніх даних чи показів свідків для встановлення дієздатності ОСОБА_5 немає. Причиною смерті ОСОБА_5 був ішемічний інсульт, набряк головного мозгу. Як саме вплинула дана хвороба на психічний стан ОСОБА_5 експерт відповісти не міг, оскільки це залежить від індивідуальних особливостей організму людини. Станом на час смерті після інсульту у ОСОБА_5 були зорові розлади. Відтак, відповісти чітко на поставлене питання у ході експертизи не вдалося. На основі зібраних матеріалів у висновку експерта зазначено припущення щодо перебування ОСОБА_5 у стані не розуміння на момент укладення правочину. Натомість, у ОСОБА_5 був певний рівень свідомості, оскільки під час виписки останнього було встановлено покращення стану здоров`я.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 (до одруження ОСОБА_43 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , являється донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_44 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12.01.1982 (т. 1 а. с. 11).

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 05.11.2004 вбачається, що відповідачка ОСОБА_45 (після одруження ОСОБА_46 ) народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , а її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_11 (т. 1 а. с. 140).

З 13.11.1985 ОСОБА_11 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі рішення суду у справі № 2-109 від 05.06.1992, а рішенням у справі №2-107 від 27.01.1992 вирішено стягувати з ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_22 та доньки ОСОБА_13 (т. 1 а. с. 170-173).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 22 грудня 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (т 1 а. с. 141).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на випадок смерті зробив розпорядження (заповіт), відповідно до якого все нерухоме та рухоме майно, яке до дня його смерті виявиться належним ОСОБА_5 , у чому б таке не полягало, де б воно не знаходилося як набуте до написання заповіту, так і отримане після його посвідчення до моменту смерті, заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Цей заповіт складений і підписаний в приміщенні Червоноградської державної нотаріальної контори, яка знаходиться за адресою: місто Червоноград, вулиця Шептицького. будинок 12 у двох примірниках. Заповідач підтвердив, що він отримав від нотаріуса всі роз`яснення стосовно заповіту, що посвідчується. Ніяких доповнень і змін до викладеної волі у цьому заповіті немає. У присутності нотаріуса заявив, що він не позбавлений дієздатності, під опікою і піклуванням не перебуває, не страждає захворюваннями, що перешкоджають усвідомити суть цього заповіту, а також відсутні будь-які обставини, що змушують зробити заповіт, таким що не відповідає дійсній волі заповідача. Заповіт, що посвідчується, відповідає дійсній волі заповідача, заперечення відсутні. У зв`язку з незадовільним станом здоров`ям ОСОБА_5 , на його особисте прохання та в його присутності, після прочитання заповіту вголос, виходячи з його особистого волевиявлення текст заповіту підписано гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_5 та повністю прочитаний уголос заповідачу до його підписання у присутності свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Особи заповідача та свідків встановлено, їх дієздатність перевірено. Даний заповіт складений та посвідчений нотаріусом Стеців М. Р. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1083. 2-1084 ( т. 1 а. с. 127).

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №63172211 від 14.01.2021 було відкрито спадкову справу та у спадковому реєстрі наявний чинний заповіт №66931746, складений ОСОБА_5 на майно, який посвідчений та зареєстрований 14.12.2020 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори (т.1 а. с. 142).

Згідно із витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 63172244 від 14.01.2021 спадкова справа зареєстрована у Спадковому реєстрі за №67059316 та у нотаріуса за № 6/2021 (т. 1 а. с. 144).

Відповідно до свідоцтва на право власності на квартиру /будинок № НОМЕР_4 від 07.12.1998, виданого згідно з рішенням №115 від 07.12.1998 бюро приватизації Державного підприємства управління Червоноградського житлово-комунального господарства, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 45,3 кв2, належала на праві приватної власності ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 145).

Із довідки про склад сім`ї №268 від 14.01.2021 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані 3 осіб: ОСОБА_12 , ОСОБА_47 , ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 141 на звороті).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 від 13.05.2008 ОСОБА_5 належав транспортний засіб марки ВАЗ 211540, д.н.з. НОМЕР_6 (т. 1 а. с. 146).

Із заяви ОСОБА_4 №16 від 14.01.2021 та заяви ОСОБА_3 №457 від 26.05.2021, що долучені до спадкової справи № 6/2021, останні повідомляють нотаріуса про бажання отримати спадщину після смерті батька ОСОБА_5 (Т. 1 а. с. 136, 148).

Із витягу з медичної карти стаціонарного хворого №10353 ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні у КП "ЦМЛ ЧМР" з 27.11.2020 по 11.12.2020 у неврологічному відділенні. У витязі зазначено діаноз: гостра ішемія обох півкуль мозочка та двох потиличних часток з зоровими розладами та порушенням статико-координаторної функції. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст. 2 ст., ризик IV, цукровий діабет II тип. Виписаний додому з поліпшенням та з подальшою рекомендацією спостереження сімейного лікаря (т. 1 а. с. 21).

Також судом було оглянуто в судовому засіданні оригінал медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_5 № 10353, з якої встановлено, що при поступленні у лікарню ОСОБА_5 оглядався лікарем та ним були описані такі симптоми: заторможеність, порушення мови та когнітивні розлади в останнього. Також лікарем приймального відділення було відмічено, що ОСОБА_5 близько тижня перед госпіталізацією потрапив в ДТП. За час перебування на лікуванні у записах лікуючого лікаря (щоденники), які містяться у медичній карті, в описах стану ОСОБА_5 щоразу було відмічено підвищення артеріального тиску, відмічались скарги на порушення зору, головні болі та простежувалась елементи дизартрії. Разом з тим, впродовж лікування у стані ОСОБА_5 простежувалась позитивна динаміка, останній перебував в свідомості, був орієнтований, на фоні лікування особисто відмічав покращення та поліпшення зору. За час перебування ОСОБА_5 27.11.2020 останньому проводилось інструментальне обстеження комп`ютерна томографія голови.

Крім того, із медичної карти стаціонарного хворого Червоноградської ЦМЛ №10992, оригінал якої також був оглянутий в судовому засіданні, було встановлено, що ОСОБА_5 в період з 17.12.2020 по 18.12.2020 перебував на лікування у неврологічному відділенні міської лікарні та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із протоколу паталогонатомічного дослідження № 393 від 21.12.2020, який був наданий Червоноградською патологоанатомічною лабораторією Львівського обласного патологоанатомічного бюро на адвокатський запит вбачається, що причиною смерті ОСОБА_5 , окрім ішемічного інсульту обох півкуль мозочка та лівої потиличної частки головного мозку, також був набряк головного мозку (т. 1 а. с. 18, 22-23).

Із висновку судово психіатричного експерта №709 від 14.12.2022 вбачається, що із сукупного аналізу наданих об`єктів експертизи (матеріали цивільного провадження, медична документація) експертам дає змогу припустити, що ОСОБА_5 на час укладення правочину міг перебувати у стані порушеної свідомості. Таке експертне припущення випливає з наступного: під час поступлення при першому епізоді лікування ОСОБА_5 самостійно підписав повідомлення щодо згоди обробки його персональних даних (27.11.2020), однак, при укладенні оспорюваного заповіту (через 17-ть днів) його заповіт був підписаний довіреною особою в присутності свідків. Разом з тим, при виписці з лікарні ОСОБА_5 , як вказано у медичній документації з поліпшенням (11.12.2020), у діагнозі не фігурують виражені розлади функціонування опорно-рухової системи (парези, паралічі рук), які б унеможливлювали здатність ОСОБА_5 самостійно підписатись. Вдруге на лікування ОСОБА_5 поступив у важкому стані (через 3 дні після укладення заповіту). Дані інструментальних обстежень (КТ головного мозку), клінічна картина хворобливого стану свідчать на користь негативної динаміки перебігу хвороби, тому виникає певна невизначеність щодо встановлення психічного стану ОСОБА_5 на час укладення заповіту. Разом з тим, інших переконливих даних щодо психічного стану ОСОБА_5 у цей період немає. Відповідно, у зв`язку з недостатністю даних про психічний стан ОСОБА_5 на момент укладення ним заповіту, відповісти на поставлене запитання не надається можливим. У зв`язку з недостатністю даних про психічний стан ОСОБА_5 на момент укладення ним заповіту, відповісти на поставлене запитання не надається можливим (т. 1 а. с. 241-248).

Представник позивачів просить визнати недійсним (встановити нікчемність) заповіту, складеного від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого 14.12.2020 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців Марією Романівною і зареєстрованого в реєстрі за № 2-1083, 2-1084.

При ухваленні рішення суд керується наступним.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

У частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Так, відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року (справа № 674/461/16-ц) зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта статті 207 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить про те, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбутися при свідках (абзац 3 частини другої статті 1248 ЦК України).

За частиною третьою статті 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Аналогічні положення щодо посвідчення заповіту містяться в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5.

Так, судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів було встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Останній 14 грудня 2020 року зробив розпорядження та на випадок своєї смерті заповів все своє майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . У зв`язку з незадовільним станом здоров`ям ОСОБА_5 , на його особисте прохання та в його присутності, після прочитання заповіту вголос, виходячи з його особистого волевиявлення текст заповіту було підписано гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_5 та повністю прочитаний уголос заповідачу до його підписання у присутності свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Даний заповіт складений та посвідчений нотаріусом Стеців М. Р. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1083. 2-1084.

Зазначені обставини підтверджено особистими поясненнями нотаріуса ОСОБА_19 та показаннями свідків, які були присутні при складенні та посвідченні заповіту.

Також встановлено, що свідки, які були присутні при складенні заповіту та нотаріус Стеців М. Р. підтвердили, що волевиявлення заповідача ОСОБА_5 при складенні оспорюваного заповіту було вільним та без будь-якого примусу.

Крім того, у тексті заповіту зазначені всі необхідні відомості про осіб, які були свідками при посвідченні вказаного заповіту; містяться вказівки про встановлення нотаріусом осіб свідків та особи, яка підписала заповіт від імені заповідача, а також про перевірку їх дієздатності.

Таким чином, нотаріус, перевіривши дієздатність свідків, підписанта та заповідача діяла в межах та у спосіб визначений нормами чинного законодавства, жодних порушень судом не встановлено.

Окрім цього, варто зауважити, що відповідно до ст. 1247 ЦК України у заповіті зазначається місце та час його складання.

У вищевказаному оспорюваному заповіті місце його складання вказано Червоноградська державна нотаріальна контора.

В процесі розгляду справи було встановлено, що у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, в силу того, що ОСОБА_5 не міг пересуватись та пандуса біля нотаріальної контори не було, заповідач під час укладення заповіту перебував у машині, запаркованій біля приміщення нотаріальної контори. Нотаріус, підійшовши до машини, запитала у ОСОБА_5 , який документ останній бажає оформити: договір дарування чи заповіт. У відповідь ОСОБА_5 повідомив, що хоче укласти заповіт на доньку ОСОБА_13 . Також він підтвердив, що присутні люди йому всі знайомі. Підписантом заповіту був ОСОБА_16 . Свідками були: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Оформлення та складання тексту заповіту відбувалось у приміщенні нотаріальної контори. Після цього, нотаріус підійшла до автомобіля із роздрукованим текстом заповіту та зачитала його уголос свідкам, підписанту та ОСОБА_5 . На запитання нотаріуса до ОСОБА_5 : чи відповідає все зачитане його волі, останній махнув головою та відповів «так». Заповіт підписував підписант ОСОБА_16 ,оскільки спадкодавець повідомив, що сам підписати не зможе. Після погодження свідки повернулись до приміщення нотаріальної контори для підпису документів. В подальшому, нотаріус ОСОБА_19 винесла до автомобіля заповіт та віддала його ОСОБА_5 .

Сторона позивача вважає, що у даному випадку наявне порушення процедури посвідчення заповіту, оскільки зазначене в заповіті місце складення та його посвідчення не відповідає дійсному.

Проте, такі доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 71 - 73, 85 і 103 цього Закону України «Про нотаріат», та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями (стаття 41 Закону України «Про нотаріат»).

У постанові ВС КЦС від 06.07.2022 по справі №681/196/20 з приводу місця складення заповіту зазначено, що місце нотаріального посвідчення та місце вчинення правочину є сутнісно різноплановими категоріями, що виконують різне змістовне навантаження в правовому регулюванні. Перша встановлена для нотаріусів на рівні імперативної публічно-правової норми. Друга закріплена на рівні диспозитивної, яку має можливість змінювати сторона (сторони) правочину. Правила визначення місця вчинення правочину передбачені ст. 211 ЦК є диспозитивними. Місце вчинення правочину встановлюється, за загальним правилом, у правочині стороною (сторонами), і тільки за умови відсутності такої вказівки для його визначення застосовуються положення ЦК. При цьому, воно пов`язується з місцем: вираження волі сторони одностороннього правочину; проживання фізичної або місцезнаходження юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір. З огляду на те, що законодавець у диспозитивному порядку урегулював місце вчинення правочину, у цивільному законодавстві йому відводиться незначна роль. При викладенні ч.1 ст.1247 ЦК «місце складення» використано поряд із «письмовою формою». У доктрині та судовій практиці під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторони (сторін) та/або його фіксація. Проте розуміння «місця складення заповіту» як певного місця, де здійснюється вираження волі спадкодавця, не дозволяє кваліфікувати вказівку на місце як елемент письмової форми. Під змістом правочину у доктрині та судовій практиці розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Аналіз положень кн.6 ЦК дозволяє стверджувати, що зміст заповіту складає розпорядження заповідача відносно належних йому прав та обов`язків. Натомість категорія «місце складення заповіту» сутністно відмінна від розпоряджень спадкодавця, спрямованих на визначення юридичної долі його прав та обов`язків. Відтак, «місце складення заповіту» не належить до форми та змісту заповіту, а по своїй суті є реквізитом, а тому не має наслідком встановлення його недійсності (нікчемність або оспорюваність).

Таким чином, враховуючи вищезазначене, той факт, що заповідач перебував у машині, де він озвучив свою волю та де згодом йому було зачитано заповіт, не тягне за собою порушення процедури посвідчення заповіту. Тому такі доводи сторони позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Усталеним в судовій практиці є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо заповіт є нікчемним в силу закону, то відсутні підстави для визнання його недійсним (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 473/1584/16-ц (провадження № 61-8101св18).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просить визнати вищевказаний заповіт недійсним (встановити його нікчемність). Тобто, по своїй суті позивач вважає даний заповіт недійсним та нікчемним одночасно, оскільки такий не відповідав волі заповідача у силу його захворювання, не підписаний особисто заповідачем та посвідчений з порушенням форми та порядку посвідчення.

Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі №242/61/19 вказав, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Судом не встановлено підстав для визнання даного заповіту недійсним, а доводи сторони відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Так, як вже зазначалося вище, судом беззаперечно встановлено, що воля заповідача ОСОБА_5 на складення заповіту на користь своєї доньки ОСОБА_4 була вільною, усвідомленою, послідовною та без жодного примусу.

Щодо наявності у ОСОБА_5 необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту, то суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 01 червня 2023 року у справі № 696/220/21: «Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Отже, підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14».

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15.

За клопотанням позивача у даній справі призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза.

Так, за результатами проведеної експертизи (у висновку експерта № 709 від 14.12.2022) експерт вказав, що сукупний аналіз наданих об`єктів експертизи (матеріали цивільного провадження, медична документація) дає змогу припустити, що ОСОБА_5 на час укладення правочину міг перебувати у стані порушеної свідомості. Таке експертне припущення випливає з наступного: під час поступлення при першому епізоді лікування ОСОБА_5 самостійно підписав повідомлення щодо згоди обробки його персональних даних (27.11.2020), однак, при укладенні оспорюваного заповіту (через 17-ть днів) його заповіт був підписаний довіреною особою в присутності свідків. Разом з тим, при виписці з лікарні ОСОБА_5 , як вказано у медичній документації з поліпшенням (11.12.2020), у діагнозі не фігурують виражені розлади функціонування опорно-рухової системи (парези, паралічі рук), які б унеможливлювали здатність ОСОБА_5 самостійно підписатись. Вдруге на лікування ОСОБА_5 поступив у важкому стані (через 3 дні після укладення заповіту). Дані інструментальних обстежень (КТ головного мозку), клінічна картина хворобливого стану свідчать на користь негативної динаміки перебігу хвороби, тому виникає певна невизначеність щодо встановлення психічного стану ОСОБА_5 на час укладення заповіту. Разом з тим, інших переконливих даних щодо психічного стану ОСОБА_5 у цей період немає. Відповідно, у зв`язку з недостатністю даних про психічний стан ОСОБА_5 на момент укладення ним заповіту, відповісти на поставлене запитання не надається можливим. У зв`язку з недостатністю даних про психічний стан ОСОБА_5 на момент укладення ним заповіту, відповісти на поставлене запитання не надається можливим (т. 1 а. с. 241-248).

Відтак, вказаним висновком експерта не встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_5 на час складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Разом з тим, варто зауважити, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Так, допитані в судовому засіданні свідки, які не є родичами чи іншими заінтересованими особами у справі, однозначно стверджували, що ОСОБА_5 у період з листопада по грудень 2020 був при тверезому розумі, повністю усвідомлював свої дії та керував своїми діями, не дивлячись на перенесене важке захворювання.

Крім того, нотаріус Стеців М. Р., яка посвідчувала спірний заповіт, в судовому засіданні надала детальні та вичерпні пояснення щодо обставини посвідчення нею даного заповіту, у тому числі, пояснення щодо фізичного та психічного стану ОСОБА_5 , пояснила, що мала тривалу розмову з ОСОБА_5 та впевнилася в тому, що заповіт останній складає, маючи на це дійсну волю, встановила його дієздатність і перед посвідченням заповіту достеменно переконалася у тому, що ОСОБА_5 вірно сприймає реальність, усвідомлює свої дії та здатний ними керувати.

На момент складення заповіту державний нотаріус у заповіті відзначила, що дієздатність ОСОБА_5 було перевірено та жодних сумнів нею висловлено не було.

Таким чином, твердження позивача, що ОСОБА_5 після захворювання не міг керувати своїми діями при укладанні заповіту, не знаходять свого підтвердження та спростовуються вище вказаними доказами.

Також судом не встановлено порушень вимог щодо його форми та порядку посвідчення заповіту, про що вже зазначено вище.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що на момент посвідчення заповіту на користь відповідача, волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, і він не міг усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними, - стороною позивача не надано, а судом таких обставин не встановлено. Фактично підстави позовних вимог базуються на суб`єктивних припущеннях, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 6 ст. 81 ЦПК).

Отже, аналізуючи спірний заповіт і його зміст на предмет відповідності вимогам законодавства, суд вважає, що заповіт складений у письмовій формі за допомогою загальноприйнятих технічних засобів із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений державним нотаріусом Стеців М. Р. Заповіт перед підписанням зачитано уголос, підписано іншою особою замість заповідача, та посвідчено при свідках. При цьому, державним нотаріусом Стеців М. Р. в посвідчувальному написі зазначено, що особи свідків та особа, яка підписувала заповіт замість заповідача, встановлені, а їх дієздатність перевірено. Зазначені обставини перебувають у логічному та послідовному зв`язку із показами свідків, які зазначили, що останній через поганий зір та проблеми з опорно-руховим апаратом не міг самостійно прочитати та підписати заповіт.

Дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки докази, які б однозначно та безальтернативно вказували на наявність передбачених підстав визнання правочину недійсним у матеріалах справи відсутні, а відтак спірний заповіт є чинним і визнанню недійсним не підлягає.

Щодо встановлення нікчемності заповіту, про що також просила позивач, то варто зауважити, що у справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний суд пояснив, що цивільне право чи інтерес, у випадку право на спадщину, мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено підстав вважати спірний заповіт нікчемним, обґрунтування чого наведено вище.

Відтак, заявлені позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Враховуючи положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 18, 76-83, 89, 95, 141, 247, 258, 263-265,268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Державний нотаріус Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців М. Р. про визнання заповіту недійсним (встановлення нікчемності правочину) відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 21.02.2025.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_4 );

Відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 );

Третя особа без самостійних вимог: державний нотаріус Червоноградської державної нотаріальної контори Львівської області Стеців Марія Романівна ( вул. Шептицького, 12, м. Шептицький, Львівська обл.).

Суддя: М. В. Мельникович