Справа № 303/8402/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Желізняк К.П.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення частки в натурі,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про виділення частки в натурі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування набула у власність 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 , є відповідач по справі ОСОБА_3 . Таким чином житловий будинок знаходиться у спільній частковій власності позивача та відповідача по 1/2 частці кожного. Враховуючи те, що між співвласниками спірного майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна, позивач просить виділити їй 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , та припинити право спільної часткової власності на 1/2 частину будинку, загальної площею 68,40 м.кв.

Ухвалою суду від 16.10.2024 року вищевказаний позов було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позову.

24.10.2024 року від позивача надійшло клопотання на виконання ухвали про залишення позову без руху, недоліки позову виправлено.

Ухвалою суду від 31.10.2024 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 28.11.2024 року та відкладено на 18.12.2024 року.

Ухвалою суду від 18.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.01.2025 року та відкладено на 19.02.2025 року.

Позивач та її представник в судовому засіданні просили суд позов задовольнити з наведених в ньому підстав. При цьому представник позивача пояснила, що між сторонами склався порядок користування спірним будинком, фактично в будинку існують окремі квартири. Наданий суду висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна в повній мірі підтверджує можливість поділу спірного будинку. Той факт, що відповідно до висновку ОСОБА_1 виділяється більша площа в будинку, а саме 38,80 кв.м., жодним чином не порушує права ОСОБА_3 . Проти заочного розгляду не заперечили.

Відповідач у судове засідання з розгляду справи не з`явилася повторно, хоча про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином. У зв`язку із неявкою відповідача, яка була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 05.03.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Ковач Н.О., та зареєстрованого в реєстрі за № 418, ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 . Зазначене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 368597555 від 05.03.2024 року.

Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4068327 від 07.07.2004 року відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином судом встановлено, що сторони є співвласниками будинку АДРЕСА_1 , що належить їм по 1/2 частці.

Відповідно до технічного паспорту на спірний будинок від 06.02.2023 року такий складається з житлового будинку загальною площею 68,40 кв.м. та прибудинкових споруд.

Зі змісту висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна встановлено, що будинок АДРЕСА_1 , за технічними показниками може бути поділено. У висновку відображено склад новоутворених об`єктів нерухомого майна: квартира АДРЕСА_2 загальною площею 29,60 кв.м. та квартира АДРЕСА_3 загальною площею 38,80 кв.м.

Як пояснила в ході судового розгляду позивач, саме частину будинку названого у висновку як «квартира АДРЕСА_3 » вона просить виділити їй у власність.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У ч.ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Тлумачення положень ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду від 21.02.2024 року у справі № 713/1429/21 (провадження № 61-10392св23), від 31.01.2024 року у справі № 607/4891/15-ц (провадження № 61-10467св23), 13.12.2023 року у справі № 450/657/19 (провадження № 61-5798св23).

У цих же постановах Верховний Суд виснував, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки із майна, що є у спільній частковій власності, правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце не виділ, а поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на майно пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди призначенню будівлі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

ОСОБА_1 пред`явила позовні вимоги саме про виділ належної їй частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння за правилами ст. 364 ЦК України. Позовних вимог про поділ домоволодіння в натурі між сторонами в порядку ст. 367 ЦК України ОСОБА_1 не заявляла. При цьому стверджувала про технічну можливість виділення їй в натурі набутої нею у власність 1/2 частини спірного будинку, площа якої, як вона вважає, складає 38,80 кв.м.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.07.2021 року (справа № 310/7011/17): «установивши, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, апеляційний суд не врахував, що виділ частки в цьому майні лише для позивачки є неможливим, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 , однак помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови».

Таким чином заявлена вимога ОСОБА_1 про виділення їй 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , із зазначених вище підстав не може бути задоволена. Позовна вимога про припинення права спільної часткової власності на 1/2 частину спірного будинку також не може бути задоволена як похідна від вирішення позовної вимоги про виділ частки зі спільної часткової власності.

Більше того, про те, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними суд попередньо звертав увагу в ухвалі від 16.10.2024 року, якою цей позов був залишений без руху.

Також суд враховує і те, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на зазначене майно пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1443цс16 та від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2019 року у справі № 286/3653/18.

Як вже було зазначено, ОСОБА_1 стверджувала про технічну можливість виділення їй в натурі набутої нею у власність 1/2 частини спірного будинку, площа якої, як вона вважає, складає 38,80 кв.м. Доказом технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна зазначає наданий суду висновок. У висновку відображено склад новоутворених об`єктів нерухомого майна: квартира АДРЕСА_2 загальною площею 29,60 кв.м. та квартира АДРЕСА_3 загальною площею 38,80 кв.м. При цьому, судом встановлено, що загальна площа спірного будинку становить 68,40 кв.м.

За наведених обставин, зазначеним висновком не визначалась технічна можливість поділу в натурі спірного будинку загальною площею 68,40 кв.м. відповідно до часток співвласників 1/2 та 1/2.

Таким чином позивач не довела належними та допустимими доказами технічну можливість поділу будинку відповідно до часток сторін у праві спільної частковій власності на нього, не довела розміру збільшення чи зменшення часток кожного співвласника при проведенні реального поділу, а, отже, необхідності сплати та розміру компенсації одному із співвласників за зменшення його частки. Крім цього, до конструктивних елементів одноповерхового будинку входить покрівля, а відтак і простір під нею (горище). Проте, висновок експерта не містить варіантів поділу (виділу) цієї частини будинку при віднесенні належної позивачці квартири до індивідуального житлового будинку. За таких обставин, суд виснує про те, що висновок, яким позивач доводить обґрунтованість своїх позовних вимог є неповним і не може бути прийнятим судом як належний та достатній доказ по справі.

У свою чергу позивач та її представник, керуючись правами, наданими ст. 43, ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦПК України, не були позбавлені права звернутись до суду з клопотанням про призначення по справі відповідної судової експертизи.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які заяви чи клопотання сторони позивача про призначення по справі судової експертизи.

Підсумовуючи суд відзначає, що сторона позивача не надала суду належних доказів на підтвердження технічної можливості поділу спірного будинку, що є обов`язком сторін згідно із засадами змагальності цивільного процесу. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони справи як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку, що ОСОБА_1 належними доказами не підтвердила можливість поділу спірного будинку із врахуванням часток у праві спільної часткової власності, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 183, 356, 358, 364, 367, 379, 380, 382 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення частки в натурі відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено 24.02.2025 року.

Суддя А.М.Заболотний