провадження № 22-ц/824/2992/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Новак Наталією Юріївною на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бондаря Олександра Дмитровича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року представниця божника ОСОБА_1 - адвокатка Новак Н.Ю. подала до Дніпровського районного суду міста Києва скаргу на дії старшого держаного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бондаря Олександра Дмитровича, заінтересована особа - ОСОБА_2 , в якій просила суд:

визнати протиправними дії держаного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бондаря О.Д. у ВП НОМЕР_1 про стягнення аліментів щодо:

- направлення на адресу Служби безпеки України (роботодавець) постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію, інші доходи боржника від 07 червня 2024 року у ВП НОМЕР_1 у розмірі 33,2 % від його заробітку (доходу) в редакції, що не відповідає редакції, розміщеній у АСВП;

- звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 у ВП НОМЕР_1 в розмірі 33,2 % від його заробітку (доходу).

Вимоги скарги мотивовано тим, що в провадженні старшого держаного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бондаря О.Д. перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 досяг 23-річного віку та з грудня 2023 року припинив навчання, отже стягнення аліментів на його утримання припинилось.

При цьому, в квітні 2024 року з рахунку боржника було примусово списано 81 423,14 грн. Згідно довідки-розрахунку від 09 травня 2024 року заборгованість боржника збільшилась до 103 249,59 грн.

Не зважаючи на це, 07 червня 2024 року державним виконавцем у ВП НОМЕР_1 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника в розмірі 16,6%. Текст цієї постанови розміщено в АСВП та, на думку скаржника, відповідає вимогам Закону.

Натомість, на адресу роботодавця боржника була направлена інша постанова про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 07 червня 2024 року, згідно якої із заробітної плати боржника здійснюється утримання в розмірі 33,2%, що за доводами скарги суперечить закону. При цьому постанова про стягнення із заробітної плати боржника 33,2% в АСВП відсутня.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києві, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання від 22 серпня 2024 року, залучено до участі в справі заінтересовану особу ОСОБА_3 .

В ході судового розгляду стягувачка ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення вимог скарги. Вказала, що з ОСОБА_1 стягувалися аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 1/6 частки доходу платника аліментів, а також на підставі іншого судового рішення - аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 у розмірі 1/6 частки доходу платника аліментів.

Оскільки з боржника стягуються аліменти, відповідно до статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», розмір відрахувань із його заробітної плати може становити 50%, а у випадку стягнення аліментів на неповнолітню дитину - 70%.

Старший держаний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бондар О.Д. пояснив, що спочатку помилково було винесено постанову про звернення стягнення із заробітної плати в розмірі 16,6%. Функція виправлення помилок з`явилась, проте технічної можливості внести зміни (виправити помилку) в постанову немає, також виконавець не має технічної можливості скасувати цю постанову. Тому було вирішено скласти нову постанову, яку додано в АСВП у сканованому вигляді, оскільки була така технічна можливість. При наданні пояснень спочатку зазначав, що правильною вважає другу постанову, потім погодився з правильністю першої постанови. Подав до суду письмові пояснення, в яких відображено вчинені у ВП НОМЕР_1 виконавчі дії.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого держаного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бондаря Олександра Дмитровича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Новак Наталія Юріївна 01 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги скарги задовольнити.

Підтримавши доводи скарги на дії державного виконавця, вказала на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Предметом оскарження були саме неправомірні дії державного виконавця щодо направлення на адресу його роботодавця вимоги зі стягнення з його заробітку (доходу) 33,2%, що прямо суперечить вимогам закону.

Про цьому, законом саме на суд покладено обов`язок у разі встановлення неправомірності дій виконавця, постановити ухвалу, якою зобов`язати останнього усунути порушення. Проте, місцевий суд вказаного обов`язку не виконав, не надав оцінки поясненням державного виконавця, який вказав, що помилково вирішив одночасно продовжувати стягувати аліменти у розмірі 16,6% та стягувати заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 16,6%, що в сумі становить 33,2% його доходу. Виконавець пояснив, що у разі визнання його дій судом протиправними він скасує та відкличе у роботодавця вимогу про стягнення із заробітної плати скаржника 33,2%.

Також, місцевий суд неправомірно не застосував до спірних правовідносин положення статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» про обмеження розміру стягнення на заробітну плату 20% доходу боржника.

Водночас, розмір заборгованості, встановлений державним виконавцем у ВП НОМЕР_1, усупереч тверджень місцевого суду у цій скарзі не оскаржувався.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Новак Наталією Юріївною на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Київ) Бондаря Олександра Дмитровича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представниця апелянта . ОСОБА_1 - адвокатка Новак Наталія Юріївна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити. Подала заяву про надання доказів на підтвердження витрат на професійну правову допомогу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, оскаржувана ухвала означеним вище вимогам не відповідає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вважав, що без визнання неправомірним рішення (в даному випадку постанови) державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, як це передбачено ч. 2 ст. 452 ЦПК України, відсутні й підстави для визнання неправомірними дій приватного виконавця по її направленню роботодавцю для виконання.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

У справі «Глоба проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі «Comingersoll S.A.» проти Португалії» (Comingersoll S.A. v. Portugal) [ВП], заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви» («…»), заява №41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частини першої статті п`ятої Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець під час здійснення професійної діяльності керується принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням принципів верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

За обставинами цієї справи рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року у справі №755/1020/19 стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/6 частини від всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 18 січня 2019 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 23 (двадцяти трьох) річного віку. Також у рішенні зазначено - право на утримання (стягнення аліментів) припиняється у разі припинення навчання.

На виконання вказаного вище рішення суду 25 вересня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист.

З примусового виконання виконавчого листа №755/1020/19 було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1, яке перебуває на виконанні у старшого держаного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бондаря О.Д.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_3 досяг 23-річного віку.

07 червня 2024 року державним виконавцем в межах ВП НОМЕР_1 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою постановлено здійснювати утримання в розмірі 16,6% із заробітної плати боржника - в рахунок поточних платежів.

Ця постанова сформована в електронному вигляді в АСВП, виконавче провадження НОМЕР_1.

В подальшому цією ж датою - 07 червня 2024 року державним виконавцем в межах ВП НОМЕР_1 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою постановлено здійснювати утримання в розмірі 33,2% із доходів боржника після вирахування податків та зборів у зв`язку із наявною заборгованістю зі сплати аліментів, яка станом на 01 червня 2024 року складає 103 249,89 грн.

Скан-копія цієї постанови 29 липня 2024 року поміщена в АСВП (розділ - Інші документи), виконавче провадження НОМЕР_1. Проте, на час звернення скаржника до суду зі скаргою (17 липня 2024 року) така постанова у АСВП була відсутня.

Отже, обидві постанови від 07 червня 2024 року винесені після закінчення терміну, на який було присуджено стягнення аліментів.

Порядок стягнення аліментів у виконавчому провадженні унормовано статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пунктів 9, 10 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту України від 02 квітня 2012 року №512/5, виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. У разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Порядок звернення стягнення на заробітну плату також визначається Законом України «Про виконавче провадження» та розділом Х «Звернення стягнення на заробітну плату та інші види доходів боржника» Інструкції у відповідності до яких про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи (частина третя статті 68 Закону).

При цьому у відповідності до пунктів 4, 8 та 9 розділу Х Інструкції контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника здійснюється виконавцем за власною ініціативою (пункт 4 розділу Х Інструкції), а за кожною постановою про стягнення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами-підприємцями, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, щомісяця та після закінчення строку відповідних виплат або у разі звільнення працівника подається окремий звіт про здійснені відрахування та виплати за встановленою формою встановленою у додатку 9 до Інструкції). Звіт про здійснені відрахування та виплати долучається до матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно частини першої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Частинами другою та третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.

З наведених норм права вбачається, що виконавець має повноваження звернути стягнення на заробітну плату боржника лише за відсутності іншого майна, на яке можливо звернення стягнення та для виконання рішення про стягнення періодичних платежів, однак у розмірі не більше 20 відсотків за наявності одного виконавчого документа та 50 відсотків заробітної плати за наявності декількох виконавчих документів (зведене виконавче провадження). Таке стягнення здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами-підприємцями, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі №756/8815/20.

Оскільки після досягнення повноліття ОСОБА_7 , виконавче провадження НОМЕР_1 з «аліментного» трансформувалося у «боргове», а також не є частиною зведеного виконавчого провадження, стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 було можливе лише у розмірі 20%.

В той же час, відповідно до листа Дніпровського відділу ДВС у м. Києву ЦМУ МЮ (м. Київ) від 22 серпня 2024 року вих. №95309 у цій справі державним виконавцем фактично направлено на адресу роботодавця ОСОБА_1 дві постанови від 07 червня 2024 року про стягнення з його заробітної плати 16,6% та 33,2%, що сукупно становить 49,8%.

Відомостей про відкликання однієї з постанов матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на неправильність обраного державним виконавцем способу виправлення помилок.

Зокрема, абзац 2,3 частини третя статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Тобто у даному випадку правильним було б винесення постанови про виправлення помилки, а не ще однієї постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника в межах одного і того ж виконавчого провадження на адресу одного і того ж роботодавця, без скасування попередньої постанови начальником відділу.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд на наведене увагу не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги, адже у даному випадку саме дії державного виконавця по направленню на адресу роботодавця боржника постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію, інші доходи боржника від 07.06.2024 у ВП НОМЕР_1 у розмірі 33,2 % від його заробітку (доходу) призвели до звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 у розмірі більшому, ніж це визначено законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, постановлена з порушенням норм матеріального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог скаржника ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Новак Наталією Юріївною - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.

Визнати протиправними дії держаного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бондаря Олександра Дмитровича у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1 щодо:

- направлення на адресу Служби безпеки України (роботодавця боржника) постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію, інші доходи боржника від 07 червня 2024 року у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1 у розмірі 33,2% від заробітку (доходу) ОСОБА_1 в редакції, що не відповідає редакції, розміщеній у Автоматизованій системі виконавчого провадження;

- звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1 в розмірі 33,2 % від його заробітку (доходу).

Зобов`язати державного виконавця усунути порушення прав боржника ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова