КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4043/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мельничук Ілони Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку поділу майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позов до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку поділу майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 із 2016 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 09.09.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Сторони мають спільну дитину, а саме доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19.11.2017 року сторонами був укладений договір інвестування з фондом фінансування будівництва «Фінансова компанія «ТОЛОКА» щодо будівництва квартири АДРЕСА_1 .

Після здачі будинку в експлуатацію, право власності на зазначену квартиру, 03.03.2018 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 25167670.

Квартира двокімнатна, розташована на 6 поверсі 19 поверхового будинку, загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м..

Після здачі будинку в експлуатацію та оформлення права власності, 03.04.2018 року позивачка вселилася в квартиру і зареєструвала в ній своє проживання.

27.11.2018 року в квартирі була зареєстрована дочка ОСОБА_4 .

28.07.2020 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано.

Крім того, позивач вказує, що станом на подання позовної заяви між сторонами періодично виникають суперечки з приводу користування та розпорядження спільним майном набутим під час перебування в шлюбі.

На підставі вище наведеного, позивач вказувала, що відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України, зазначене вище майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак зареєстроване за відповідачем.

Тому позивач вважає, що вона позбавлена можливості розпоряджатися своєю часткою в спільному майні, що є грубим порушенням її права власності.

На підставі вище наведеного, позивач просила суд здійснити поділ майна подружжя та визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя, право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 70,8 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м..

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя, право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 70,8 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м..

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя, право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 70,8 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4363 грн 06 коп..

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Мельничук Ілона Вікторівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позивач вказувала, що придбання спірної квартири відбулося за кошти сім`ї. Однак, позивач не працювала та й за такий короткий час спільних коштів сторони не набули, більше того за самого відповідача кошти вносив його батько, що він підтвердив, як свідок в судовому засіданні.

Так, у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_5 повідомив суду наступне: «Після одруження сторін ОСОБА_5 , як батько, вирішив придбати для сина та його сім`ї квартиру. Син підшукав підходящий йому варіант у м. Вишневе, адже цей район добре відомий так, як його матір мешкає неподалік в с. Софіївська Борщагівка.

Проти одруження дітей ОСОБА_5 не заперечував, але ОСОБА_6 запитував чи розуміє вона, що з ОСОБА_7 буде важко через його психічну хворобу.

На придбання квартири АДРЕСА_2 батько витратив 872 610,00 гривень, які перераховував від імені сина - ОСОБА_1 . У подальшому також фінансував проведення ремонтних робіт у спірній квартирі.

Однак, одразу після народження внучки невістка почала виявляти агресію, разом із тещею зневажливо ставилися до ОСОБА_7 , а у подальшому взагалі вижили його з придбаної мною квартири адже він по характеру є м`яким, неконфліктним.

Коли батько відповідача приїжджав, його теж до квартири не впускають, увесь час все спілкування зводиться до конфліктів. На його пропозицію відшкодувати йому затрачені кошти і залишитися проживати в квартирі чи, з метою збереження нормальних відносин відчужити квартиру і розділитися вони теж не реагують адже їм (позивачу з матір`ю) зручно проживати у двокімнатній.

Невістка не працювала ні до шлюбу, ні в його період, більше того саме завдяки ОСОБА_7 вона й отримала змогу переїхати і жити поряд із столицею.

ОСОБА_5 мав і маю постійний дохід - працюючи на Рівненській атомній станції, а також мав заощадження, які дали змогу придбати спірну квартиру.

Враховуючи те, що спірна квартира придбана за мої кошти, я вважаю, що підстав для по ділу та визнання права на 1/2 частини за Позивачем відсутні.».

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що до матеріалів справи також долучалися докази на проведення ремонтних робіт, які не знайшли відображення в оскаржуваному рішенні.

13 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивачки ОСОБА_2 , просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1

10 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Мельничук І.В. про зупинення провадження у справі та відкладення розгляду справи, яке було призначено на 11.02.2025 року о 11 год. 30 хв. (а.с. 200-206).

Обгрунтовуючи клопотання в частині відкладення розгляду справи призначеного на 11.02.2025 року о 11 год. 30 хв., представник апелянта посилалась на те, що в той же час та день, у Київському окружному адміністративному суді призначена справа № 640/10147/22 за позовом ОСОБА_8 до Національної комісії зі стандартів державної мови, члена Національної комісії зі стандартів державної мови Мазур Наталії Василівни , члена Національної комісії зі стандартів державної мови Мазурик Данути Володимирівни , члена Національної комісії зі стандартів державної мови Мирончука Олександра Яковича , члена Національної комісії зі стандартів державної мови Мозгунова Володимира Володимировича , члена Національної комісії зі стандартів державної мови Чернобров Юлії Анатоліївни , про визнання протиправними дій, визнання протиправними, нечинними та скасування рішень.

У вищевказаній справі № 640/10147/22 адвокат Мельничук І.В. є представником 4 членів Національної комісії зі стандартів державної мови, на підтвердження чого долучила до клопотання копії ордерів та інформацію про розгляд справи (а.с. 203-205, 205 зв.).

З урахуванням викладених обставин, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що клопотання представника апелянта в частині відкладення судового засідання є обгрунтованими, та підлягає задоволенню. Розгляд справи відкладено на 18 лютого 2025 року о 09 год. 50 хв., про що повідомлено представника апелянта, що стверджується підтвердженнями про отримання судової повістки про виклик до суду (а.с. 210-211).

Обгрунтовуючи клопотання в частині в частині зупинення провадження у справі, представник апелянта посилався на те, що 29 січня 2025 року Святошинським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі № 759/2243/25 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Вказувала, що фактично спір у справі № 759/2243/25 стосується грошей наданих на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Представник апелянта посилався на те, що при поділі майна подружжя повинні також враховуватися борги. У справі, яка розглядається у Святошинському районному суді м. Києва вирішується питання стягнення боргу отриманого в інтересах сім`ї на придбання спірної квартири і ряд фактів, які в ній будуть встановлені можуть вплинути на розгляд даної справи.

Тому представник апелянта просила зупинити провадження у справі № 369/13264/21 до набрання законної сили рішенням у справі № 759/2243/25.

Перевіривши доводи заявника в частині заявленого клопотання про зупинення провадження у справі та вислухавши думку учасників справи з приводу заявленого клопотання, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Із положень цивільно-процесуального законодавства вбачається, що суд зупиняє провадження у справі, коли її неможливо розглянути у зв`язку з тим, що питання про наявність певних фактів, від яких залежить її вирішення, відповідно до чинного законодавства вирішується в іншій цивільній, господарській або кримінальній справі, чи у справі, що розглядається в адміністративному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що у даній справі № 369/13264/21 зібрано достатньо доказів, які дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, виходячи з положень п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України, яка передбачає зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи, у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи, колегія суддів вважає, що підстави для зупинення провадження у цій справі відсутні.

18 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Грабового Олександра Анатолійовича, в інтересах ОСОБА_5 , просив суд апеляційної інстанції залучити у справі третьою особою на стороні ОСОБА_14 ОСОБА_5 .

Клопотання обгрунтоване тим, що заявник ОСОБА_5 є батьком апелянта та може надати для суду пояснення, які мають важливе значення для повного та всебічного розгляду справи. ОСОБА_5 достеменно відомо погодження грошових коштів за які було придбано спірне майно. Так, зокрема 28.11.2017 року ОСОБА_5 надав у позику ОСОБА_1 950 000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 31.12.2021 року.

Заслухавши думку учасників судового засідання, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що клопотання задоволено не підлягає з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦПК України у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Дослідивши доводи клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, та перевіривши додані до неї матеріали, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку оскаржуване рішення суду першої інстанції таких висновків чи вказівок про права та обов`язки ОСОБА_5 ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах рішення не містить. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що предметом позову є поділ майна подружжя, водночас ОСОБА_5 ніяких вимог до предмету позову не заявляє, тому підстав для його залучення відсутні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що квартира АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 70,8 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м. набута сторонами в період шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя жодною із сторін не надано, тому суд першої інстанції дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на частину вказаної спірної квартири.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Водночас, тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 565/495/18, в постанові від 15 квітня 2020 року.

Також Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 355/1060/16, в постанові від 30 серпня 2021 року зроблено правовий висновок, що в оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - купівля під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом. При цьому враховано, що під час розгляду судами справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналіз вищевказаних норм свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі №725/1776/18.

Встановлено, що сторони з 09.09.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу сторін, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька - ОСОБА_3 .

19.11.2017 року був укладений договір інвестування з фондом фінансування будівництва «Фінансова компанія «ТОЛОКА» щодо будівництва квартири АДРЕСА_1 . Довірителем у договорі зазначений ОСОБА_1 (відповідач у справі).

Після здачі будинку в експлуатацію, право власності на зазначену квартиру, 03.03.2018 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 25167670.

Квартира двокімнатна, розташована на 6 поверсі 19 поверхового будинку, загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м..

03.04.2018 року позивачка зареєструвала у вказаній квартирі своє проживання.

27.11.2018 року в квартирі була зареєстрована дочка ОСОБА_4 .

28.07.2020 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м., придбана сторонами у період шлюбу, а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя і позивачка має право на 1/2 частину квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не працювала та враховуючи те, що за короткий час шлюбу спільних коштів сторони не набули, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту придбання оспорюваної квартири саме з власних джерел фінансування, поза спільним сімейним бюджетом.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що посилання апелянта на те, що він є одноособовим покупцем квартири не вказує на те, що квартира належить йому на праві приватної власності.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 331/5662/18 (провадження № 61-6033св23) зазначено: «за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, обґрунтовано виходив із того, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч.3 ст. 70 СК України відсутні.

Доводи відповідача, про те, що спірна квартира оплачена його батьком та сторонам не належить, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені належними письмовими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача були порушені відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст.ст. 60, 69, 70 СК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Мельничук Ілони Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «20» лютого 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

В.І. Олійник