РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості, третя особа ОСОБА_2 про поновлення на посаді, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Київського міського центру зайнятості, третя особа ОСОБА_2 про поновлення на посаді, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що з 13 лютого 2023 року вона працювала у Київському міському центрі зайнятості на посаді начальника Центрального управління.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 02 липня 2024 року № 210-к її звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає її звільнення незаконним, оскільки у неї є переважне право залишення на роботі через більш високу кваліфікацію, продуктивність праці та тривалий стаж роботи.

У системі соціального захисту і працевлаштування населення вона працювала з 22 вересня 1992 року, неодноразово проходила курси підвищення кваліфікації, з 19 жовтня 2001 року працює на керівних посадах, має 11 ранг державного службовця, неодноразово нагороджувалась відзнаками за сумлінню працю.

Відповідачем не було їй запропоновано вакантних посад. Проте, за період з січня 2024 року по травень 2024 року відповідач 4 рази змінював штатний розпис, було створено нову філію Київського міського центру «Кар`єрний центр», введено 23 нових посади.

Вона є членом профспілкового комітету, проте відповідач не отримував згоди профспілкового комітету на її звільнення, що під час воєнного стану є обов`язковою умовою для звільнення працівника. Її примусили написати заяву по те, що вона добровільно виходить з профспілки, проте збори не проводились у зв`язку з воєнним станом.

Просить суд ухвалити рішення, яким:

- поновити її на посаді начальника Центрального управління Київського міського центру зайнятості з 08 липня 2024 року;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 липня 2024 року по день ухвалення рішення суду;

- стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 100000 гривень.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 16 серпня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 16 серпня 2024 року вирішено питання про витребування доказів у справі.

З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що у період з 13 лютого 2023 року по 08 липня 2024 року позивач працювала на посаді начальника Центрального управління Київського міського центру зайнятості. Наказом Київського міського центру зайнятості від 02 липня 2024 року № 210-к позивача звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та встановлено виплатити останній вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсації у загальному розмірі 83813 гривень 38 копійок. На початку 2024 року організаційна структура Київського міського центру зайнятості зазнала певних змін для вдосконалення надання послуг. Зокрема, на виконання наказу Міністерства економіки України від 08 березня 2024 року № 6274 наказом Київського міського центру зайнятості № 290 від 13 березня 2024 року «Про утворення філії Київського міського центру зайнятості» створено філію Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр», в структурі якої були передбачені Лівобережне та Правобережне управління. Скорочення штатної чисельності не проводилися, нові структурні підрозділи були створені за рахунок перерозподілу штатних одиниць між існуючими та новими структурними підрозділами. У травні 2024 року Державним центром зайнятості було ухвалено рішення про затвердження нової структури Київського міського центру зайнятості та зменшення граничної чисельності його працівників. Наказом Державного центру зайнятості № 193 від 20 листопада 2023 року внесено зміни у додаток до наказу Державного центру зайнятості від 08 грудня 2022 року № 128, зокрема, граничну чисельність працівників затверджено у кількості 299. Наказом Державного центру зайнятості № 83 від 06 травня 2024 року внесено зміни у додаток до наказу Державного центру зайнятості від 08 грудня 2022 року № 128, зокрема, граничну чисельність працівників Київського міського центру зайнятості зменшено з 299 до 210, тобто скороченню підлягали 89 штатних посад.

Наказом Київського міського центру зайнятості № 501 від 07 травня 2024 року «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості» введено в дію штатний розпис Київського міського центру зайнятості на 2024 рік, штатний розпис філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» на 2024 рік та ліквідовано управління Київського міського центру зайнятості, зокрема, і Центральне управління, в якому працювала позивач.

07 травня 2024 року позивача було ознайомлено з наказом Київського міського центру зайнятості № 501 від 07 травня 2024 року «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості» та повідомленням від 07 травня 2024 року про реорганізацію установи, скорочення штату працівників, про звільнення позивача 08 липня 2024 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач власноручно розписалась на вказаному повідомленні.

У період з 07 травня 2024 року по 08 липня 2024 року у Київському міському центрі зайнятості були відсутні вакансії з постійним характером виконуваної роботи або ті, які могли бути запропоновані позивачу згідно її кваліфікації. 12 лютого 2024 року директором Державного центру зайнятості було затверджено Графік надходження інформації в структурні підрозділи Державного центру зайнятості та закладу післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації служби зайнятості» на 2024 рік. Відповідно до цього графіку щомісячно до 3 числа регіональні центри зайнятості надають звіт про наявність вакансії за формою № 15. Згідно із зазначеною формою вакансії з постійним характером в період з 07 травня 2024 року по 08 липня 2024 року у Київському міському центрі зайнятості були відсутні. У період з 07 травня 2024 року по 08 липня 2024 року працівники центру були працевлаштовані на тимчасові посади на період відпустки по догляду за дитиною. Вакансію водія автотранспортних засобів позивачу не пропонували через відсутність у останньої досвіду роботи водієм не менше 5 років. Крім того, усі вакансії, які були наявні у зазначений період - це тимчасові посади на період відпустки по догляду за дитиною та не є вакантними у розумінні чинного законодавства України, тому така посада не могла бути запропонована роботодавцем на виконання положення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Безпідставним також є твердження позивача стосовно того, що відповідачем не враховано переважне право на залишення на роботі, оскільки таке право має визначатись у випадку скорочення чисельності чи штату працівників та необхідності вибору між працівниками, що підлягають скороченню, кому з них роботодавець має запропонувати вакантну посаду. У даному випадку це право не могло бути реалізоване, оскільки під час проведення процедури скорочення районних управлінь у травні - липні 2024 року в Київському міському центрі зайнятості були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані працівникам, що підлягали скороченню.

У зв`язку із створенням нових структурних одиниць затверджувались нові штатні розписи та вводились нові посади. Всі ці зміни відбулись у період до 07 травня 2024 року. З метою оперативного залучення працівників служби зайнятості до надання послуг громадянам та роботодавцям, у період з 27 березня 2024 року по 02 травня 2024 року до новостворених управлінь за особистими заявами було переведено працівників з інших структурних підрозділів. Укомплектування посад проводилось за рахунок перерозподілу штатних одиниць між існуючими та новими структурними підрозділами та відбувалось у період до винесення наказу № 501 від 07 травня 2024 року, тобто не охоплюють двомісячний період перед звільненням позивача. Позивач, перебуваючи на посаді начальника Центрального управління Київського міського центру зайнятості, була обізнана про створення нових структурних підрозділів та про те, що за особистими заявами її підлеглі були переведені до новостворених управлінь. Проте, позивач не виявила бажання обійняти будь-яку посаду, яка була наявна згідно штатного розпису та вакантна з моменту створення філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр», Лівобережного та Правобережного управлінь. Будь-яких заяв про переведення на іншу посаду позивачем не подавалось.

З 01 травня 2024 року ОСОБА_1 не є членом первинної профспілкової організації, відповідні профспілкові внески із доходів останньої не утримувались. Заява про припинення відрахування позивачем була написана до 07 травня 2024 року. Посилання позивача на те, що зазначена заява була написана під примусом безпідставні. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. За таких обставин, відповідач не звертався з поданням до первинної профспілкової організації стосовно погодження звільнення за скороченням штату ОСОБА_1 .

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження спричинення їй відповідачем моральних страждань, зокрема, доказів погіршення здоров`я або інших втрат немайнового характеру. Таким чином, вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставно, а її розмір суттєво завищений.

З відповіді на відзив позивача вбачається, що вона підтримує викладене у позовній заяві. Зазначено, що з березня 2024 року приймалися працівники до Центрального управління на вакантні посади, які в подальшому були призначена на посади в новостворену філію Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» та переведені для роботи в Центральне управління, оскільки філія ще не розпочала працювати. З квітня 2024 року почали призначати на посади в новостворені філії та Лівобережне і Правобережне управління. Працівники переводились за заявами лише після співбесіди з керівництвом з пропозицією конкретної вакансії. Працівників Центрального управління вибірково запрошували на співбесіди. Зокрема, її на співбесіду не запрошували, ніяких вакантних посад не пропонувалось. Комісія по скороченню штатів не була створена, профспілковий комітет не залучався до вирішення питань про скорочення штатів. Вона була членом профспілкового комітету, але під вимушеним тиском написала заяву про вихід із профспілки.

Із заперечень на відповідь на відзив представника відповідача вбачається, що він підтримує викладене у відзиві на позов та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що регулювання питання доцільності проведення кадрових перестановок належить до виключної компетенції роботодавця, якщо це питання не стосується звільнення працівників у разі скорочення. Переважне право на залишення на роботі з`ясовується у разі проведення звільнення працівників і не стосується випадків переводу працівників за їх згодою або бажанням власником чи уповноваженим ним органом в межах підприємства, установи, організації. Позивач навмисно посилається на факт наявності посад в Київському міському центрі зайнятості у період до 07 травня 2024 року, який відповідач не заперечує, проте відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Тобто, обов`язок роботодавця пропонувати працівнику іншу роботу виникає лише після початку процедури скорочення, яка розпочалась починаючи з винесення наказу № 501 від 07 травня 2024 року.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 13 лютого 2023 року позивач працювала у Київському міському центрі зайнятості на посаді начальника Центрального управління.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 02 липня 2024 року № 210-к позивача звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та встановлено виплатити останній вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсації у загальному розмірі 83813 гривень 38 копійок.

На виконання наказу Міністерства економіки України від 08 березня 2024 року № 6274 наказом Київського міського центру зайнятості № 290 від 13 березня 2024 року «Про утворення філії Київського міського центру зайнятості» створено філію Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр», в структурі якої були передбачені Лівобережне та Правобережне управління.

З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що скорочення штатної чисельності не проводилися, нові структурні підрозділи були створені за рахунок перерозподілу штатних одиниць між існуючими та новими структурними підрозділами.

У травні 2024 року Державним центром зайнятості було ухвалено рішення про затвердження нової структури Київського міського центру зайнятості та зменшення граничної чисельності його працівників.

Наказом Державного центру зайнятості № 193 від 20 листопада 2023 року внесено зміни у додаток до наказу Державного центру зайнятості від 08 грудня 2022 року № 128, зокрема, граничну чисельність працівників затверджено у кількості 299.

Наказом Державного центру зайнятості № 83 від 06 травня 2024 року внесено зміни у додаток до наказу Державного центру зайнятості від 08 грудня 2022 року № 128, зокрема, граничну чисельність працівників Київського міського центру зайнятості зменшено з 299 до 210, тобто скороченню підлягали 89 штатних посад.

Наказом Київського міського центру зайнятості № 501 від 07 травня 2024 року «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості» введено в дію штатний розпис Київського міського центру зайнятості на 2024 рік, штатний розпис філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» на 2024 рік та ліквідовано управління Київського міського центру зайнятості, зокрема, і Центральне управління.

07 травня 2024 року позивача було ознайомлено з наказом Київського міського центру зайнятості № 501 від 07 травня 2024 року «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості» та повідомленням від 07 травня 2024 року про реорганізацію установи, скорочення штату працівників, про звільнення позивача 08 липня 2024 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач власноручно розписалась на вказаному повідомленні.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 1 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Вбачається, що в діях відповідача відсутні порушення вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки центр попередив позивача про наступне її вивільнення персонально не пізніше ніж за два місяці, а саме 07 травня 2025 року, що підтверджується відповідною відміткою на повідомленні від 07 травня 2024 року.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 02 липня 2024 року № 210-к позивача звільнено з посади 08 липня 2024 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату, тобто через 2 місяці після отримання позивачем відповідного повідомлення.

Позивач також посилається на те, що відповідачем у порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не було їй запропоновано список вакантних посад у центрі.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає про те, що позивачу не пропонувалися інші посади, оскільки у період з 07 травня 2024 року по 08 липня 2024 року у Київському міському центрі зайнятості були відсутні вакансії з постійним характером виконуваної роботи або ті, які могли бути запропоновані позивачу згідно її кваліфікації.

12 лютого 2024 року директором Державного центру зайнятості було затверджено Графік надходження інформації в структурні підрозділи Державного центру зайнятості та закладу післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації служби зайнятості» на 2024 рік.

Відповідно до цього графіку щомісячно до 3 числа регіональні центри зайнятості надають звіт про наявність вакансії за формою № 15.

Згідно із зазначеною формою вакансії з постійним характером в період з 07 травня 2024 року по 08 липня 2024 року у Київському міському центрі зайнятості були відсутні.

Зазначене підтверджується наданими стороною відповідача Звітами про наявність вакансій службовців за формою 15 за цей період.

З відзиву на позов вбачається, що у період з 07 травня 2024 року по 08 липня 2024 року працівники центру були працевлаштовані на тимчасові посади на період відпустки по догляду за дитиною. Вакансію водія автотранспортних засобів позивачу не пропонували через відсутність у останньої досвіду роботи водієм не менше 5 років. Крім того, усі вакансії, які були наявні у зазначений період - це тимчасові посади на період відпустки по догляду за дитиною та не є вакантними у розумінні чинного законодавства України, тому така посада не могла бути запропонована роботодавцем на виконання положення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Позивач посилається на факт наявності вакансій за період до 07 травня 2024 року, що не заперечується відповідачем.

Разом з тим, обов`язок роботодавця пропонувати працівнику іншу роботу виникає лише після початку процедури скорочення, яка розпочалась починаючи з винесення наказу № 501 від 07 травня 2024 року.

Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності вакансій у відповідача за відповідною професією чи спеціальністю.

ОСОБА_1 також посилається на те, що вона є членом профспілкового комітету, проте відповідач не отримував згоди профспілкового комітету на її звільнення, що під час воєнного стану є обов`язковою умовою для звільнення працівника. Її примусили написати заяву по те, що вона добровільно виходить з профспілки, проте збори не проводились у зв`язку з воєнним станом.

Частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

У матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_1 від 01 травня 2024 року, в якій остання просить не відраховувати з неї профспілкові внески з 01 травня 2024 року.

Доказів на підтвердження того, що позивача незаконним шляхом змусили написати таку заяву, остання суду не надала.

Вбачається, що за таких обставин відповідач не звертався з поданням до первинної профспілкової організації стосовно погодження звільнення за скороченням штату ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, судом встановлено, що в діях відповідача щодо винесення наказу від 02 липня 2024 року № 210-к про звільнення позивача з роботи відсутні ознаки неправомірності.

Суд вважає, що в такому випадку відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

За таких обставин, не підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки такі вимоги є похідними від первинної вимоги.

З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст. 15 ЦК України, статтями 40, 43, 49-2 КЗпП України, ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», статтями 3, 4, 5, 12, 13, 15, 76-81, 178, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Київського міського центру зайнятості (м. Київ, вул. Жилянська, 47-Б), третя особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про поновлення на посаді, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: