ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м.Суми

Справа №585/121/23

Номер провадження 22-ц/816/48/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва, -

в с т а н о в и в :

27 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , вимоги якого заявами від 28 лютого 2023 року, від 17 травня 2023 року та від 31 липня 2023 року уточнив та просив зобов`язати відповідачку знести самочинно збудовані споруди по АДРЕСА_1 та демонтувати перепону для проходу з кімнати Х до кімнати 1-1, а також визнати знищений відповідачкою чулан ІІ площею 2,1 кв.м, як припинення права власності (п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України).

Позов мотивований тим, що заявник є власником 15/50 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме: кімнати 5-1 площею 14,4 кв.м, 5-2 площею 9,7 кв.м, приміщення VIII площею 5,2 кв.м, та IX площею 3,0 кв.м, в підвальному приміщені V площею 6,3 кв.м, 1-1 площею 9,0 кв.м, 1-2 площею 13,3 кв.м. Також позивачу належить 15/50 частки земельної ділянки, площею 0,0359 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (кадастровий номер :05:083:0106) за вказаною адресою. На підставі договору про порядок користування житловим будинком між учасниками загальної часткової власності від 24 жовтня 1995 року № 1-4-2674 у спільному (загальному) користуванні знаходились приміщення І площею 4,4 кв.м та X площею 4,2 кв.м. У 2020 році ОСОБА_2 самовільно прибудувала до приміщення І площею 4,4 кв.м прибудову літ. «а-4» загальною площею 16,3 кв.м. Також відповідачка знищила чулан II площею 2,05 кв.м, який був прибудований до приміщення І площею 4,4 кв.м., який не мав фундаменту і не був капітальною будовою. На місці чулану відповідачка влаштувала бетонний фундамент та прибудувала стіну з газоблоку до стіни позивача без його дозволу. У такий спосіб споруджено прибудову площею 2,1 кв.м, всередині якої облаштована кімната. В кімнаті X площею 4,2 кв.м. ОСОБА_2 замурувала двері, що вели в кімнату 1-1 площею 9,0 кв.м. На всі ці роботи відповідачка не мала жодних юридичних підстав. Фактично самочинно перебудовані відповідачкою кімнати були під`їздом, через який позивач потрапляв до своїх кімнат 1-1 площею 9,0 кв.м та 1-2 площею 13,3 кв.м. 09 грудня 2022 року міжвідомчою комісією складено акт № 2290, яким підтверджено порушення прав позивача на вільне володіння та користування спільною частковою власністю. Факт самочинного будівництва встановлений рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 31 березня 2022 року та постановою Сумського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року у справі № 585/3133/22.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 знести за власний рахунок збудовану прибудову під літерою «а4», що визначена у технічному паспорті від 24 квітня 2020 року, виданому ПП «РОМЕНЕКС-Л», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення про знесення всіх самочинно збудованих споруд, а саме: прибудову «а4» площею 16,3 кв.м, прибудови на місці знищеного чулану ІІ та мурування дверей проходу з кімнати Х до кімнати 1. Доводи скарги зводяться до того, що суд не вирішив питання про знесення прибудови на місці знищеного чулану, площею 2,05 кв.м, право власності на який відповідачка не набувала. Також суд не вирішив питання із замурованими відповідачкою дверми та компенсації судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у їх задоволенні. Доводи скарги зводяться до того, що позивач не набував у власність будь-яких приміщень загального користування, що також підтверджено судом у справі № 585/4097/16-ц, у якій суд відмовив у задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні чуланом, який позивачу не належить ні на праві власності, ні на праві користування. Технічною документацією спростовуються доводи позивача про те, що прибудова облаштована до його стіни, як і доводи про обмеження доступу позивача до належних йому кімнат. Фактично рішення суду ґрунтується лише на акті міжвідомчої комісії № 2290 від 09 грудня 2022 року, висновки якого суперечать дійсності.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 06 лютого 2010 року ОСОБА_1 належить 15/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: кімнати 5-1 площею 14,4 кв.м., 5-2 площею 9,7 кв.м., приміщення VIII площею 5,2 кв.м. та IX площею 3,0 кв.м.; в підвалі приміщення V площею 6,3 кв.м., 1-1 площею 9,0 кв.м., 1-2 площею 13,3 кв.м. За цією адресою розташовані: будинок дерев`яний, обкладений цеглою А, житловою площею 122,4 кв.м, загальною площею 233,2 кв.м, сарай лісний Б, погріб цегляний п/г, гараж цегляний В (т. 1 а.с. 55-57).

Крім того, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 лютого 2010 року на праві власності належить 15/50 частки земельної ділянки площею 0,0359 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (кадастровий номер :05:083:0106), яка розташована в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 51-53).

Договором про порядок користування житловим будинком між учасниками загальної часткової власності від 24 жовтня 1995 року № 1-4-2674 узгоджено, що у спільному (загальному) користуванні співвласників будинку АДРЕСА_1 знаходились приміщення І площею 4,4 кв.м та X площею 4,2 кв.м (т. 1 а.с. 41).

На підставі договору дарування від 09 лютого 2016 року ОСОБА_2 набула у власність 14/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: кімнати 2-2 площею 6,0 кв.м., 2-3 площею 5.5 кв.м.. 2-4 площею 15.3 кв.м., в підвальному приміщенні: 2-1 площею 13,5 кв.м., ганок літ. "гн" на земельній ділянці площею 0,0359 га (кадастровий номер :05:083:0106) (т. 1 а.с. 110-111).

На підставі договору дарування земельної ділянки від 09 лютого 2016 року ОСОБА_2 набула у власність 14/50 частки земельної ділянки площею 0,0359 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (кадастровий номер :05:083:0106), розташована по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 112-113).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 31 березня 2022 року у справі № 585/3133/21, яке постановою Сумського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року залишене без змін, у задоволенні позову ОСОБА_2 до Роменської міської ради Сумської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинне будівництво відмовлено (т. 1 а.с. 43-50).

Згідно з актом № 2290 міжвідомчої комісії при виконавчому комітеті Роменської міської ради від 09 грудня 2022 року виїздом на місце комісією встановлено, що власником частини будинку ОСОБА_2 була проведена реконструкція з самовільною добудовою до будинку, в результаті якої для іншого власника ОСОБА_1 створені перешкоди у користуванні приміщеннями загального користування, які в технічному плані позначені як І площею 4,36 кв.м та Х площею 4,15 кв.м, а також обмежений доступ ОСОБА_1 до приміщень, які перебувають у його приватній власності, що позначені в технічному плані 1-1 площею 9,0 кв.м та 1-2 площею 13,25 кв.м (т. 1 а.с. 61).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що сторони є співвласниками будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 . Відповідачкою було проведено реконструкцію з самовільною добудовою до будинку, в результаті якої позивачу створені перешкоди у користуванні приміщеннями загального користування, які в технічному плані позначені І площею 4,36 кв.м та Х площею 4,15 кв.м, а також обмежений доступ позивача до приміщень 1-1 площею 9,0 кв.м та 1-2 площею 13,25 кв.м, що підтверджується відповідним № 2290 міжвідомчої комісії при виконавчому комітеті Роменської міської ради від 09 грудня 2022 року. Також суд урахував встановлені у справі № 585/3133/21 обставини та ухвалене судом рішення від 31 березня 2022 року, яким ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні вимог про визнання права власності на спірне самочинне будівництво. Відтак, суд вважав порушеним право позивача та задовольнив позов в частині вимоги про знесення прибудови під літерою «а4».

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання знищеного ОСОБА_2 чулану ІІ площею 2,1 кв.м, як припинення права власності (п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України), суд зазначив, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2016 року у справі № 585/4097/16-ц відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном. Зокрема суд, відмовляючи в задоволенні вимоги про усунення перешкод та зобов`язанні відповідачів не чинити перешкоди в користуванні чуланом, вказав, що позивач не має права користування чуланом, оскільки згідно з ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 грудня 2008 року та договору купівлі-продажу від 06 лютого 2010 року чулан не увійшов до приміщень які належать на праві власності чи користування позивачу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Отже, норма ч. 1 ст. 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо).

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що збудована відповідачкою прибудова під літерою «а4» була прийнята в експлуатацію у встановленому законом порядку, а тому спірна добудова не є об`єктом цивільних прав та обов`язків і не може виступати частиною житлового будинку.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, наслідком самочинно збудованої відповідачкою прибудови під літерою «а4» стало порушення прав позивача у виді перешкод у користуванні приміщеннями загального користування, які в технічному плані позначені як І площею 4,36 кв.м та Х площею 4,15 кв.м, а також обмежений доступ до приміщень, які перебувають у його приватній власності, що позначені в технічному плані 1-1 площею 9,0 кв.м та 1-2 площею 13,25 кв.м. Вказані порушення прав ОСОБА_1 підтверджуються актом № 2290 міжвідомчої комісії при виконавчому комітеті Роменської міської ради від 09 грудня 2022 року. Відповідачкою не спростовано встановлених у акті порушень.

Доводам позивача стосовно заявлених вимог про визнання знищеного чулану ІІ площею 2.1 кв.м як припинення права власності суд першої інстанції вже дав належну оцінку, з якою апеляційний суд повністю погоджується. Зокрема, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що позивач не має ні права власності, ні права користування вказаним чуланом, а відтак його права по відношенню до цього приміщення не можуть бути порушеними, невизнаними чи оспореними.

Порушене позивачем в апеляційній скарзі питання про знесення самочинно збудованої прибудови на місці знищеного чулану ІІ та знесення мурування дверей проходу з кімнати Х до кімнати 1 не можуть бути предметом апеляційного перегляду з наступних підстав.

Як зазначалось вище, позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та просив зобов`язати відповідачку знести самочинно збудовані споруди по АДРЕСА_1 та демонтувати перепону для проходу з кімнати Х до кімнати 1-1, а також визнати знищений відповідачкою чулан ІІ площею 2,1 кв.м, як припинення права власності (п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України).

Під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_1 пояснив, що суд першої інстанції не вирішив заявлені у позові вимоги, які є предметом оскарження у цій справі. Відтак, ухвалою Сумського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року цивільну справу № 585/121/23 було направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового судового рішення.

Натомість, ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 жовтня 2024 року у постановленні додаткового рішення відмовлено. Місцевий суд вказав, що з поданих ОСОБА_1 до суду першої інстанції позовної заяви, уточненої позовної заяви (до 01 березня 2024) не вбачається, що позивачем на розгляд суду виносилось питання «про знесення прибудови, яка збудована на місці знищеного чулану II та знесення мурування дверей, що давали прохід з кімнати Х до кімнати 1-1». Вперше саме у такому формулюванні ОСОБА_1 вимогу було заявлено у апеляційній скарзі від 26 березня 2024 року. Відтак, у справі судом вирішено позовні вимоги про знесення самочинного будівництва у тій редакції позовних вимог, із якою до суду звертався позивач, що відображено у мотивувальній та резолютивній частині судового рішення.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, то, з огляду на апеляційне оскарження рішення суду обома учасниками судового розгляду, таке питання може бути вирішене за результатами апеляційного перегляду судової справи та до закінчення строку на виконання рішення як за ініціативою суду, який постановив таке рішення, так і за відповідною заявою сторони судового провадження.

Вказану ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 жовтня 2024 року позивач не оскаржував, незважаючи на те, що фактично суд першої інстанції дійсно не розглянув всі заявлені позовні вимоги, а саме, щодо знесення не лише самочинно збудованої споруди під літерою «а4» по АДРЕСА_1 , але і іншої самочинно збудованої споруди, а також щодо демонтування перепони для проходу з кімнати Х до кімнати 1-1.

Підтвердженням зазначеного є те, що в описовій частині рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 березня 2024 року суд першої інстанції зазначає, що позивач звернувся до відповідачки з позовними вимогами про зобов`язання знести самочинно збудовані споруди по АДРЕСА_1 та демонтувати перепону для проходу з кімнати Х до кімнати 1-1, а також визнати знищений відповідачкою чулан ІІ площею 2,1 кв.м, як припинення права власності (п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України).

Приписами ч. ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відтак, внаслідок відмови в ухваленні додаткового рішення у справі та набранням законної сили Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 жовтня 2024 року про таку відмову, залишились не вирішеними місцевим судом позовні вимоги, які суд апеляційної інстанції позбавлений права переглядати.

За встановлених обставин справи та з врахуванням наведених норм цивільно-процесуального законодавства щодо меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, апеляційним судом переглянуто оскаржуване рішення щодо позовних вимог та підстав позову, розглянутих в суді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції належним чином мотивував рішення про часткове задоволення позовних вимог, а тому доводи апеляційних скарг, які зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, колегія суддів до уваги не бере.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ухвалюючи судове рішення у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина